Єдиний унікальний номер 229/5/20 
Номер провадження 22-ц/804/2564/20        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня  2020 року          
м. Бахмут 

справа № 229/5/20
провадження №  22-ц/804/2564/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів: Азевича В.Б., Кішкіної І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Гуляєва М.В.
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут  цивільну справу № 229/5/20 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про скасування наказу про звільнення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 червня 2020 року (суддя Панова Т.Л.), ухваленого в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 15 червня 2020 року,-
В С Т А Н О В И  В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В січні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалось на те, що він з 26 липня 2019 року перебував на посаді начальника АГНКС м. Дружківка ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Наказом директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Ватажишина О.В. № н-718к від                    26 липня 2019 року він був переведений з посади майстра АГНКС м. Дружківка  на посаду начальника АГНКС. Наказом директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_2 № 1007к від 09 грудня 2019 року, його звільнено з роботи за пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 13 грудня 2019 року. Підставою його звільнення з роботи стала його заява, яку надав перебуваючи у відрядженні в м. Києві  05 грудня 2019 року. Надати таку заяву його змусило керівництво ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» в результаті конфлікту, який виник між ними. Напередодні на АГНКС м. Дружківка було встановлено нове касове обладнання, що призвело до збільшення добової реалізації газу, та викликало підозру непрозорої роботи всього колективу заправки до цієї події. Приблизно 29 листопада 2019 року він отримав лист-виклик, в якому йому було запропоновано з`явитися до адмінбудівлі ДП «Укравтогаз» у м. Києві для ознайомлення з висновком за результатами встановлення касового апарата на УГНКС м. Дружківка. Він прибув до ДП «Укравтогаз» 05 грудня 2019 року. Ніяких пояснень від нього слухати не стали, та в ультимативній формі змусили написати заяву про звільнення за згодою сторін, пообіцявши, що лише в такому разі він зможе залишитися на роботі, та пояснивши, що його заява залишиться у відділі кадрів установи як гарантія того, що він покращить показники в роботі. Знаходячись на лікарняному, перебуваючи під впливом лікарських препаратів, почуваючи себе зле, майже не усвідомлюючи, що він робить, написав заяву, яку від нього вимагали. 10 грудня 2019 року він відправив на електронну пошту відповідача лист з проханням анулювати його заяву про звільнення, та надіслав паперовий варіант такої заяви на адресу установи рекомендованим листом, але за телефоном йому повідомили, що наказ про його звільнення з 13 грудня 2019 року вже підписаний керівництвом. На лікарняному він перебував по 19 грудня 2019 року. Вважає своє звільнення з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП незаконним , оскільки він відкликав свою заяву.

Просив суд визнати незаконним та скасувати Наказ Директора Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Ватажишина О.В. № 1007 к від 09 грудня 2019 року в частині його звільнення з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України від 13 грудня 2019 року;  поновити його на посаді начальника АГНКС м. Дружківка Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з часу його звільнення , тобто з  13 грудня 2019 року; стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено в повному обсязі.

Судове рішення мотивовано тим, що анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України можливе лише за взаємною згодою на це працівника та власника або уповноваженого ним органу. За змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Урахувавши наведене, наявність між сторонами домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін з  13 грудня 2019 року, та відсутність згоди відповідача на анулювання вказаної домовленості, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ від  09 грудня 2019 року № 10007-к про звільнення ОСОБА_1 , є правомірним, підстави для задоволення позову відсутні. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду - позивач ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить  скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував правовий висновок Верховного Суду України, який викладений в постанові від 26 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-1269цс16 в якому зазначено, що анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті  36 КЗпП України свідчить про небажання однієї із сторін розірвати  трудовий договір. Зазначений висновок не суперечить роз`ясненням пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів » щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті  36 КЗпП України лише при взаємній згоді про це власника  або уповноваженого ним органу і працівника.

Вважає, що суд не вірно розтлумачив пояснення свідка ОСОБА_3 , який зазначив, що хоча ліки які він приймав і повинні поліпшувати його стан, але ж сама хвороба може впливати на його поведінку. Зазначає, що на момент написання заяви про звільнення, хворобливий стан впливав на його поведінку, оскільки він знаходився у кризовому стані.

По за увагою суду залишилась його подальша поведінка, а саме той факт, що після повернення коли з відрядження  він зібрав зібрання, скаржився всім на те, що йому надано час для усунення недоліків,  в противному випадку він буде звільнений. Дізнавшись  про нібито існування наказу про його звільнення, коли його стан здоров`я трохи покращився, 10 грудня 2019 року  він відкликав свою заяву про звільнення, зазначає що це свідчить про відсутність його згоди на звільнення в момент видачі наказу та анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудового договору за угодою сторін.

Зазначає, що при написанні заяви, на вимогу керівництва, ним не зазначалась дата, з якої слід розірвати трудовий договір. Дату «13» була поставлена відповідачем, оскільки він за вказівкою відповідача зазначив: «з грудня 2019 року», крім того ним не зазначалась і дата написання заяви. Цю дату зазначив сам відповідач.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

17 серпня 2020 року від ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу  залишити без задоволення, а рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що допитані в судовому засіданні свідки підтвердили  фактичні обставини справи, а саме те, що психо-фізичний стан позивача дозволяв  йому  усвідомлювати свої дії та керувати ними, підвищений лист не міг вплинути на здатність позивача приймати рішення, ліки, які він приймав навпаки покращили його стан здоров`я, доказів застосування відповідачем фізичного чи психологічного примусу позивачем не надано.

Судом вірно встановлено, що на момент видачі наказу - 09 грудня 2019 року, заява про анулювання заяви про звільнення, до відповідача не надходила, така заява надійшла вже після видачі наказу. Відповідач не надав згоду на анулювання домовленості.

Суд вірно врахував той факт, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини 3 статті 40 КЗпП України, а саме заборона звільнення в період тимчасової непрацездатності, на ці правовідносини не поширюються.

Посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2019 року (справа №233/1563/18, провадження № 61-47560св18) відповідно до якої, у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36  КЗпП  України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Так, сторонами було визначено про припинення трудових відносин 13 грудня 2019 року. Анулювання такої домовленості може відбуватися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник  дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про при припинення  трудового договору за цією підставою може  виходити як від працівника , так і від власника уповноваженого ним органу.

Вважає, що позивач не надано жодних доказів того, що заяву про звільнення його змісило надати керівництво ДП «Укравтогаз». Докази щодо фізичного чи психологічного примусу до написання заяви про  звільнення за угодою та надання згоди на звільнення 13.12.2019 в матеріалах справи відсутності. Погане самопочуття позивача при написанні такої заяви не є доказом його примушування.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував просив її залишити без змін.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно наказу директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №718к від 26.07.2019 року позивач ОСОБА_1 29 липня 2019року був переведений з посади майстер АГНКС на посаду начальника АГНКС м. Дружківки постійно (а.с.17).

05 грудня 2019 року позивач звернувся до директора ДП «Укравтогаз» з заявою про його звільнення за згодою сторін 13 грудня 2019 року (а.с.63).

09 грудня 2019 року наказом директора ДП «Укравтогаз» О.В. Ватажишина № 1007к від 09.12.2019року ОСОБА_1 звільнено з роботи 13 грудня 2019р за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України. Доручено управлінню бухгалтерського обліку та звітності забезпечити проведення розрахунку по заробітній платі за фактично відпрацьований час, виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 35 календарних днів (а.с.19).

10 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою, де просить анулювати його попередню заяву про звільнення з 13.12.2019 року за угодою сторін. Цю заяву позивач направив на адресу відповідача через електронну пошту, і одночасно поштою (а.с.22,23,24).

В період з 03 по 06 грудня 2019 року, з 10 по 19 грудня 2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а.с.20-21).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він працює фельдшером на кареті швидкої допомоги. За викликом приїзжав до позивача за адресою вул. Авіаційна, 32, точної дати не пам`ятає, але це було на початку грудня 2019 року. Після огляду ОСОБА_5 , у нього було виявлений підвищений тиск. Зі слів хворого, у нього відбувся конфлікт на роботі, після чого став себе погано почувати, а дома стан погіршився, тому викликав швидку. Встановлено діагноз - артеріальна гіпертензія, гостра реакція на стрес, гіпертонічний криз.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив також підтвердив, що ОСОБА_5 був у нього, як сімейного лікаря, на лікуванні з гіпертонічним кризом. Він рекомендував йому вживати ліки, які стабілізували тиск. Ці ліки не впливають негативно на стан, навпаки, вони знижують гострий криз і покращують стан людини.
Свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснили, що вони працювали разом з позивачем на АГНКС в м. Дружківка. На станцію поставили нове обладнання, яке не працювало належним чином. Його викликали до м. Києва, де попросили написати заяву про звільнення. На емоційній ноті він написав таку заяву.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що позивач є його батьком. Зі слів батька, він знає, що у нього на роботі замінили обладнання, але воно належним чином не працювало. Він дуже з цього приводу нервував. Його викликали в м. Київ. Перед відрядженням він ходив до лікаря, оскільки став себе погано почувати. У м. Києві його вимусили написати заяву за власним бажанням.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що що анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України можливе лише за взаємною згодою на це працівника та власника або уповноваженого ним органу. За змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Урахувавши наведене, наявність між сторонами домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін з  13 грудня 2019 року, та відсутність згоди відповідача на анулювання вказаної домовленості, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ від  09 грудня 2019 року № 10007-к про звільнення ОСОБА_1 , є правомірним, підстави для задоволення позову відсутні. 

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. 

Як вбачається з матеріалів справи, така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем - ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 13 грудня 2019 року, дата складання вказаної  заяви  05 грудня 2019 року (а.с.63).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, звільнення позивача - ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України. 

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування згоди відповідача на анулювання домовленості про звільнення позивача за угодою сторін, а подана позивачем 10 грудня 2019 року заява про анулювання попередньої заяви про звільнення, за згодою сторін, тобто вже після винесення наказу про звільнення, не може вважатися спільним волевиявленням працівника та роботодавця на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.

Отже, відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для його поновлення на роботі.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, надав належну оцінку наявним у справі доказам та правильно застосував норми матеріального права, вказавши, що позивач добровільно подав власноруч написану ним заяву про звільнення за угодою сторін з  13 грудня 2020 року. Урахування його заяви про анулювання домовленості щодо звільнення за угодою сторін, можливо лише за згодою роботодавця ДП «Укравтогаз», а тому за відсутності такої згоди, домовленість сторін про звільнення залишалася в силі. Аналізуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. 

Решта позовних вимог є похідними від вимоги про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що звернення позивача до відповідача з заявою про анулювання заяви про звільнення свідчить про відсутність його згоди на звільнення в момент видачі наказу, є необґрунтованими, оскільки на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року (справа 6-1269цс16) є необґрунтованими, оскільки в зазначеній постанові Верховний Суд України зробив висновок, про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що дата, з якої слід розірвати трудовий договір та дата написання заяви про звільнення, зазначена відповідачем є безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів, що ці записи зроблені відповідач, крім того апеляційний суд звертає увагу, що позивач за час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не звертався з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи, щоб підтвердити той факт, що саме відповідач зазначив ці дати.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено в позові, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому  апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно частин 6,7 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та враховуючи що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                             О.О.Тимченко

Судді:                          В.Б. Азевич

             І.В. Кішкіна
Повне судове рішення складено 07 жовтня 2020 року 
Головуючий:          О.О.Тимченко