Дата документу 06.10.2020 Справа № 937/3034/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №937/3034/20        Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/3063/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Онищенка Е.А.
при секретарі: Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.
В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_2 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 27 липня 2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Станом на 24 березня 2020 заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором № б/н від 27 липня 2012 становить 8737,29 грн., з яких 8737,29 грн. – заборгованість за тілом кредиту. 
Спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, з яких вбачається, що вони були зареєстровані за однією адресою. 08 жовтня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало відповідь з Мелітопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що спадкоємці померлої ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». 
12 вересня 2019 року до спадкоємців ОСОБА_2 було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги щодо повернення коштів за кредитним договором № б/н від 27.07.2012 у розмірі 8737,29 грн., але ніяких дій не було виконано.
Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 8737,29 грн. за кредитним договором № б/н від 27 липня 2012 року та судові витрати.
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2020 року позов залишено без задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. Так, суд першої інстанції зазначив, що із наданих позивачем доказів, зокрема анкети-заяви, на яку посилається позивач, як на підставу виникнення кредитних відносин, вбачається, що ОСОБА_2 просила надати їй в якості банківських послуг зарплатну картку. Будь-яких доказів, які б свідчили про укладання між банком та нею письмового кредитного договору, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок матеріали справи не містять.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов.
В обґрунтування апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості є безпідставним, враховуючи, що відповідачем заборгованість не оспорювала ся та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним. На підтвердження своїх вимог, АТ КБ «ПриватБанк» додав до апеляційної скарги копію виписки по картковому рахунку померлої ОСОБА_2 , що є належним доказом наявності заборгованості. Після смерті ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» направило претензію кредитора до Мелітопольської державної нотаріальної контори, з відповіді якої вбачається, що після померлої із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а отже, враховуючи, що ОСОБА_1 до суду не з`являвся, заперечень чи відзиву на позов не надавав, так само як і не надав доказів, що не проживав постійно зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, позов підлягає задоволенню. 
Представник АТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 169-170), до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_1 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (а.с. 189, зворот). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Так, зкопії свідоцтва про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 38). 
З розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, укладеним на підставі заяви № б/н від 27 лютого 2012 року, заборгованість ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на дату смерті становить 8737,29 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту (а.с. 11-14).
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця ОСОБА_1 . 
Згідно зі статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
12 липня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Мелітопольської державної нотаріальної контори претензію кредитора до спадкоємців, які прийняли спадщину (а.с. 46). 
З листа Мелітопольської державної нотаріальної контори, яке отримано позивачем 08 жовтня 2018 року зазначено, що спадкоємці померлої ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 47).
06 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено лист-претензію до ОСОБА_1 , як до спадкоємця ОСОБА_2 (а.с. 48).
Так, відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.
Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Разом з тим, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). 
Частинами 5,6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що єдиним спадкоємцем всього майна є саме відповідач.
При цьому, копія паспорту відповідача, із відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою, яка збігається з адресою місця реєстрації померлої ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої та відсутності інших спадкоємців (а.с. 34-37).
За встановлених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо обов`язку відповідача доводити те, що вартість спадкового майна є меншою, ніж борг спадкодавця.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів у суді першої інстанції не скористався.
Так, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) за аналогічних обставин справи, Верховний Суд зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача – фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Крім того, судом першої інстанції встановлено на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що на підтвердження своїх вимог, зокрема, наявності заборгованості у ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» надало до суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 27 лютого 2012 року (а.с. 14), копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с. 15), копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», яка не підписана ОСОБА_2 (а.с. 16), та витяг з умов та правил надання банківських послуг, які також не містять підпису ОСОБА_2 (а.с. 17-33). 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, сплати процентів за користування кредитними коштами, стягнення пені та штрафів, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, умови про зміну процентної ставки витяги з Тарифів та з Умов і правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів та неустойки, на якій наполягає банк у апеляційній скарзі.
Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені, штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XIIпро повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Саме до такого правового висновку, на який обґрунтовано посилався суд першої інстанції, дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що у заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана ОСОБА_2 відсутні будь-які відомості на підтвердження отримання нею 27 лютого 2012 року кредитної картки, встановлення кредитного ліміту, та погоджених кредитних умов. Натомість, з заяви вбачається, що підписуючи заяву, ОСОБА_2 виявила оформити на своє ім`я зарплатну картку (а.с. 15, зворот). 
За таких обставин, дійшовши висновку дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, судова колегія фактично погоджується із висновком суду щодо відсутності підстав для надання правової оцінки правильності визначення належного відповідача по справі, та можливості вважати його таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: