19.11.20
22-ц/812/1732/20

Провадження № 22-ц/812/1732/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року                                             м. Миколаїв        
                                                                                  справа № 485/1478/16-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Лівшенком О.С., 
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області 
про захист земельних прав 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 18 серпня 2020 року суддею Квєтка І.А. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складене 18 серпня 2020 року),
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,005 га. Позов обґрунтовувала тим, що є власницею житлового будинку та землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 . Суміжним землекористувачем ділянки АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 . У вересні 2014 року відповідачка оформила на себе право власності на земельну ділянку, якій надано кадастровий номер 44825710100:39:068:0042 з внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Проте межа земельної ділянки № НОМЕР_1 , конфігурація якої відображена у державних реєстрах, проходить по частині суміжної земельної ділянці № НОМЕР_2 , де фактично розташовані будівлі позивачки (житловий будинок та гараж), що суперечить призначенню ділянок та унеможливлює обслуговування будівель садиби АДРЕСА_3 та № НОМЕР_1 складає 50 кв.м, які, за твердженням позивачки, мають бути її власністю (а.с.1-6 том 1).
У грудні 2016 року ОСОБА_1 також звернулась з окремим позовом до ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому посилалась на ті ж обставини, та додатково зазначала, що державна реєстрація земельної ділянки №68 за кадастровим планом 2014 року проведена з порушенням вимог земельного законодавства; не відповідає первинній конфігурації цієї ділянки за державним актом попереднього власника (1995 року); перешкоджає їй, позивачці, як обслуговувати свої будівлі, так і належно оформити та зареєструвати технічну документацію ділянки № НОМЕР_2 . ОСОБА_1 просила скасувати державну реєстрацію земельної ділянки АДРЕСА_2 з кадастровим номером 44825710100:39:068:0042, яка належить ОСОБА_2 (а.с.150-157 том 1). 
У березні 2019 року ОСОБА_1 , уточнивши та збільшивши позовні вимоги, просила скасувати: рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку № 68 від 20 жовтня 2014 року; державну реєстрацію цієї ділянки з кадастровим номером 44825710100:39:068:0042 від 30 вересня 2014 року; реєстрацію права власності на земельну ділянку від 13 листопада 2014 року на ім`я ОСОБА_2 (а.с.50-51 том 2).
До участі у справі як третіх осіб залучено Снігурівську міську раду, Снігурівський відділ Держгеокадастру, ТОВ «Проектно-вишукувальна фірма «Лімб». 
Відповідачка ОСОБА_2 позови не визнала та зазначала, що є власницею житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 3 жовтня 2001 року. Конфігурація та розмір земельної ділянки визначені державним актом, виданим у 1995 році на ім`я попереднього власника – ОСОБА_3 . Площа її ділянки як складала, так і складає 0,10 га, що відповідає технічній документація її ділянки, що була виготовлена у 2013 році. На той час правовстановлюючих документів на землю ОСОБА_1 не мала. Отже, як при виготовленні, так і при державній реєстрації її права на земельну ділянку № НОМЕР_1 , порушень допущено не було.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року позови ОСОБА_1 об`єднані в одне провадження (а.с.36 том 2).
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером 44825710100:39:068:0042, яку проведено 30 вересня 2014 року. Скасовано реєстрацію права власності на цю ділянку за ОСОБА_2 , яку проведено 13 листопада 2014 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням того ж суду від 21 вересня 2020 року позивачці повернуті грошові кошти, сплачені нею на рахунок Миколаївського НДЕКЦ МВС України, який технічну експертизу не проводив. 
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 як власниця садиби АДРЕСА_1 , набула право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування нею своїх будівель та споруд. Проте визначення розміру та іншої конфігурації суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 за технічною документацією, складеною ПВФ «Лімб», призвело до накладення частини ділянки № НОМЕР_1 на ділянку № НОМЕР_2 , що позбавило ОСОБА_1 частини ділянки, необхідної для обслуговування будівель, та стало перешкодою в належному оформленні прав на землю. Оскільки документами, які посвідчують формування земельної ділянки такої конфігурації як об`єкта цивільних правовідносин, є державна реєстрація ділянки, а державна реєстрація права власності ОСОБА_2 свідчить про виникнення у відповідачки права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції скасував державні реєстрації ділянки та прав на неї ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати судове рішення в частині задоволеного позову. Апелянт посилалась на помилковість висновку суду про наявність підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки та її права власності. Вона наголошувала, що набула права на земельну ділянку в тому розмірі (0,10 га), який належав попередньому власнику. Ця ділянка перебуває у її фактичному користуванні та відповідає технічній документації 2014 року. При цьому суд не звернув належної уваги на положення земельного законодавства, яке діяло на час оформлення правовстановлюючих документів, невірно його застосував, а поновивши права ОСОБА_1 , які взагалі не оформлені, позбавив її ( ОСОБА_2 ) права власності на землю, набутого у встановленому порядку.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , наголошуючи на законності судового рішення, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини щодо підстав, часу набуття та змісту права на землю, а також щодо порядку формування і реєстрації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та реєстрації прав фізичних осіб на цю землю, регулюються нормами земельного законодавства. 
Порядок набуття власниками житлових будинків права власності або користування земельними ділянками, на яких розташовані ці об`єкти, регулювався тими нормами ЗК, які були чинні на час цієї події. 
Так, при переході права власності на будівлі та споруди за 
цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно 
з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод. До особи, яка придбала житловий будинок після 31 грудня 2003 року, право на землю переходило згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК законом від 27 квітня 2007 року - і згідно з цією нормою. Якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК, в редакції Закону від 5 листопада 2009 року (пункт 18 постанови №2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», далі – Постанова №2).
Державна реєстрація земельних ділянок – це процедура закріплення прав власників землі та землекористувачів на земельні ділянки на основі документів, що підтверджують ці права. 
Першим кроком на шляху належного оформлення прав на земельну ділянку є її формування як об`єкту цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина 1 статті 791 ЗК).
Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою (щодо відведення або встановлення/відновлення меж ділянки) або документацією з землеустрою, яка стала підставою для її формування (частини 2, 5, 7 статті 791 ЗК).
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру (стаття 1 Закону «Про Державний земельний кадастр», частина 3 статті 791 ЗК).
Така реєстрація здійснюється за оригіналом документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (частина 4 статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр»).
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про державний земельний кадастр», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. 
Якщо право власності (користування) на земельну ділянку не зареєстроване, але на ній розташований житловий будинок, право власності на якій зареєстровано, підставою для надання кадастрового номеру є технічна документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ( пункт 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про державний земельний кадастр»).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення 
меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (далі – технічна документація) включає, поряд з іншим, план меж земельної ділянки або кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки (пункт 2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом №376 Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року). 
Кадастрова зйомка, яка відповідно до статті 198 ЗК є комплексом робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, включає, поряд з іншим, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.
Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема, знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (частина 6 статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр»);

Після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі здійснюється державна реєстрація речових прав на цю земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина 10 статті 791 ЗК). 
Ці правовідносини регулюються Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, в тому числі,  в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (частина 13 статті 791 ЗК, частина 10 статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з лютого 2004 року набула у власність частку житлових приміщень по АДРЕСА_1 , а з 2013 року є власником всього житлового будинку за цією адресою. Право власності на нерухомість зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 березня 2016 року (а.с.8,9 том 1). 
За первинними даними технічної інвентаризації (справа №2444) площа земельної ділянки АДРЕСА_1 складала 844 кв.м. 
Межа з земельною ділянкою № НОМЕР_1 визначена як пряма лінія з розташуванням на певній відстані від зовнішніх стін житлового будинку літ.А-1 та сараю літ.Б-1 (а.с.10 том 1). 
За іншими планами межа проходила по зовнішній стіні житлового будинку (а.с.161 том 1).
Правовстановлюючі документи на право користування або власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 відсутні.
Отже, набувши з лютого 2004 року право власності на житлові приміщення садиби АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набула право користування тією частиною земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та іншими будівлями та спорудами, а також на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (пункт 18 Постанови №2). 
Власником садиби АДРЕСА_2 до 2001 року була ОСОБА_3 . 
Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,10 га за цією адресою було посвідчено державним актом №024804 від 25 липня 1995 року (а.с.208 том 2).
За планом державного акту земельна ділянка АДРЕСА_2 мала конфігурацію прямокутника з лінійними розмірами 17 м х 59 м. Державний акт виготовлявся без проведення кадастрової зйомки та виготовлення технічної документації з землеустрою (лист ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 10 грудня 2015 року №29-28-99.5-398/26-15).
3 жовтня 2001 року 2001 року на підставі договору дарування, укладеного ОСОБА_3 , право власність на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами за АДРЕСА_2 набула ОСОБА_2 . 
Оскільки договором не було передбачено іншого, ОСОБА_2 відповідно до статті 30 ЗК (1991 року) набула право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівлі та споруди та яка належала ОСОБА_3 відповідно до державного акту 1995 року (пункт 18 Постанови №2).
З 2012 року між сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник тривалий спір щодо розташування межі ділянок між їх спорудами, а саме житловим будинком та будівлею садиби АДРЕСА_1 та гаражами садиби АДРЕСА_2 .
Ці спори неодноразово були предметом розгляду органів місцевого самоврядування та судового розгляду (а.с.179 том 1, а.с.187-189, 196-200, 202, 206 том 2).
Предметом спору є земельна ділянка, яка розташована між будівлями садиби АДРЕСА_1 та складає 50 кв.м. 
У листопаді 2013 року для належного оформлення своїх прав на землю ОСОБА_2 замовила ТОВ ПВФ «Лімб» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки АДРЕСА_2 .
За наслідками кадастрової зйомки складено кадастровий план ділянки АДРЕСА_2 , за яким розмір ділянки по фасаду складає 17,48 м, межа з ділянкою АДРЕСА_1 є ламаною лінією та проходить під зовнішньою стіною будівель садиби АДРЕСА_1 (а.с.13зворот-14, 16 том 1).
Спірну земельну ділянку (між будівлями обох садиб) розробником технічної документації включено до складу садиби АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 .
Узгодження таких меж з суміжним землекористувачем – ОСОБА_1 не проводилось. Спори щодо цієї ділянки в цей час розглядались судами.
Рішенням державного кадастрового реєстратора від 25 квітня 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю конфігурації ділянки рішенню органу місцевого самоврядування.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 5 вересня 2014 року (згодом зміненим постановою Одеського апеляційного окружного суду від 29 січня 2015 року) відмову державного кадастрового реєстратора визнано неправомірною та скасовано (а.с.175-178 том 1). 
30 вересня 2014 року до Державного земельного кадастру внесені відомості щодо земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 4825710100:39:068:0042 загальною площею 0,10 га та кадастровим планом, описаним вище (а.с.13-14 том 1).
13 листопада 2014 року між попереднім власником житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 . 
Того ж дня, 13 листопада 2014 року, право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №480427148257 (а.с.52 том 2). 

Водночас, у грудні 2013 року ОСОБА_1 також замовила ТОВ «Підприємство Бізнес-Експрес» виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,84 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 в оренду на підставі рішення Снігурівської міської ради №14 від 5 грудня 2013 року (а.с. 187 том 2).
Виготовлений проект землеустрою погоджено з землевпорядним органом (а.с.165 том 1). 
Проте, рішеннями державного кадастрового реєстратора від 10 листопада 2014 року та від 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру через знаходження в межах земельної ділянки іншої земельної ділянки та через відсутність погодження меж земельної ділянки із суміжним власником по АДРЕСА_2 . Рекомендовано усунути перетин земельної ділянки з ділянкою № НОМЕР_1 з кадастровим номером 482571000:39:068:0042 (а.с.66 том1). 
Рішенням Снігурівської міської ради від 27 травня 2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0.0844 га для обслуговування будинку (а.с.168 том 1).
За період спірних відносин з 2012 року різними інстанціями (при розгляді різних справ) неодноразово проводились обстеження земельних ділянок №66 та АДРЕСА_2 (а.с.15, 134-146, 162-163, 179 том 1, а.с. 112-137, 188 том 2). 
За їх висновками при накладенні кадастрових планів ділянок має місце їх перетин в частині між будівлями сусідів.
Згідно висновку №13 судової земельно-технічної експертизи від 2 січня 2020 року конфігурація та лінійні розміри земельної ділянки № НОМЕР_1 за кадастровим планом 2014 року не відповідає плану державного акту (1995 року). Земельна ділянка з кадастровим номером 4825710100:39:068:0042 частково накладається на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площа накладення складає 50 кв.м. Також встановлено збільшення площі земельної ділянки № НОМЕР_1 у порівнянні з кадастровим планом 2014 року за рахунок ділянки №66 (39 кв.м). Площа ділянки № НОМЕР_2 , яка необхідна для обслуговування житлових будівель та споруд, має складати 0,994 га, що не відповідає фактичному розміру ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Наявна огорожа земельної ділянки АДРЕСА_2 перешкоджає ОСОБА_1 обслуговувати належні їй будівлі та споруди (а.с.112-137 том 2).
Графічне зображення розташування межі ділянки за кадастровим планом ОСОБА_5 у додатку №3 висновку експерта свідчить про те, що межа проходить під зовнішньою стіною житлового будинку та будівлі ОСОБА_1 (а.с.129 том 2).

Аналіз встановлених обставин дає підстави для наступних висновків.
ОСОБА_1 , як власниця житлового будинку та господарських будівель та спору за АДРЕСА_1 , у 2004 році набула право користування земельною ділянкою в розмірах, необхідних для обслуговування житлового будинку, а ОСОБА_2 , як власниця таких же об`єктів за АДРЕСА_2 – право власності на земельну ділянку, яка належала попередньому власнику на підставі державного акту. 
Ділянки обох сторін забудовані будівлями та спорудами, розташування яких відносно межі не відповідає вимогам ДБН. 
Спірною є земельна ділянка між будівлями, яка є необхідною для обслуговування як будівель позивачки ОСОБА_1 , так і будівель відповідачки ОСОБА_2 .
Враховуючи характер забудови, встановлення межі ділянок № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 з дотриманням вимог ДБН неможливо. 
Шляхом вирішення спору є судове відновлення (встановлення) межі ділянок АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 . Такий спір в судовому порядку не вирішувався.
Технічна документація (з кадастровими планами) кожного будинку має відмінності у розташуванні межі, а тому реєстрація обох ділянок за цими планами неможлива. 
Відновлення (встановлення) межі ділянок АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 без судового рішення та лише на підставі технічної документації (кадастрового плану), виготовленої на замовлення однієї із сторін, порушує права іншої сторони. Зокрема, межа за кадастровим планом 2014 року, на підставі якого здійснена державна реєстрація ділянки №68, проходить під будівлями садиби АДРЕСА_1 , і ОСОБА_1 позбавлена можливості обслуговувати належні їй житловий будинок та будівлю сараю(гаражу). 
Таким чином, державна реєстрація земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером 44825710100:39:068:0042, яку проведено 30 вересня 2014 року, а також державна реєстрація права власності на цю ділянку за ОСОБА_2 , яку проведено 13 листопада 2014 року, не можуть вважатись законними, оскільки вони проведені при наявності спору між сусідами, без узгодження розташування межі та без судового вирішення цього спору.
Отже, основний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та положенням земельного законодавства.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про незаконність позбавлення її права власності. Державна реєстрація це лише процедура закріплення прав власників землі та землекористувачів на земельні ділянки. Скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 44825710100:39:068:0042 визначеної конфігурації не позбавляє ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, набутого при придбанні житлового будинку АДРЕСА_2 .
Посилання суду на те, що ОСОБА_2 має право на ділянку лише тієї конфігурація, яка зазначена в державному акті, хоча і є спірним, але це не впливає на права власника, які встановлені законом.
Твердження апелянта про те, що вона користується ділянкою з такою площею (0,1 га), яка зазначена у державному акті (1995 року), також не впливають на законність державної реєстрації, оскільки одночасно з внесенням до Державного земельного кадастру відомостей про ділянку визначається не тільки площа цієї ділянки, але й конфігурація ділянки з прив`язкою до житлових будівель та споруд, які на ній знаходяться.
Доводи ОСОБА_2 щодо можливості встановлення сервітуту для ОСОБА_1 також не впливають на законність судового рішення. Право сервітуту може бути надано лише за позовом позивачки та після відновлення (встановлення) межі ділянок № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 .
Оскільки доводи апелянта не спростовують основний висновок про передчасність державної реєстрації земельної ділянки та права власності за технічною документацією 2014 року та не доводять порушення норм земельного та землевпорядного законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення. 
Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

Н.О.Шаманська

                                                       

---------------------------------
Повну постанову складено 19 листопада 2020 року