ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1541/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/9/20 Категорія: 311000000 	Чепурний О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Торопенко Н.М.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

у січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 07 липня 2018 року вона працювала продавцем продовольчих та промислових товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » згідно трудового договору у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . 
Згідно запису в трудовій книжці її звільнено з роботи 16 вересня 2019 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв?язку із скороченням чисельності або штату працівників. 
Позивачка вважає своє звільнення незаконним та зазначає, що 10 вересня 2019 року, відповідач звинуватив її та її колегу ОСОБА_3 у недостачі коштів на суму 50 тис. грн. в його магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де вони працювали продавцями, яку він нібито виявив під час ревізії. 
Їй та колезі було повідомлено, що вони відсторонені від роботи і їм буде необхідно повернути йому кошти, і тільки тоді він поверне трудові книжки. По даному випадку вони з колегою звернулися до поліції, де було зареєстровано заяву в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події за № 2360 від 10 вересня 2019 року. 
В результаті перевірки ознак кримінального та адміністративного правопорушення з їх сторони не виявлено, а щодо повернення власником магазину трудових книжок їм було рекомендовано звернутися до суду. 
Відповідач жодних дій з 10 вересня 2019 року не вчиняв, повідомлень про те, що вони можуть приступати до роботи їм не надходило. 
22 листопада 2019 року позивачка звернулася до роботодавця про розірвання трудового договору на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України та у грудні 2019 року отримала відповідь від відповідача про те, що укладений між ними трудовий договір розірвано відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, тобто прогул, та запропоновано позивачці забрати трудову книжку в магазині. 
ОСОБА_1 вказує, що її звільнення є незаконним, оскільки вона була відсторонена від роботи, повідомлень про те, що вона має розпочати роботу відповідач не надсилав, усно про це не повідомляв, будь-яких службових розслідувань не було проведено, актів про відсутність на робочому місці не складено, пояснення в неї не відбиралися. 
Позивачка просила суд: поновити її на роботі продавцем продовольчих та промислових товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 14 946,40 грн.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки позивачка не надала доказів того, що вона була відсторонена від роботи – наказу, розпорядження тощо, а також доказів поважності відсутності на роботі з 11 по 16 вересня 2020 року, рішення роботодавця про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законним.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі вказує, що судом не було враховано пояснення свідка ОСОБА_3 , яка працювала разом з позивачкою, та пояснила, що ОСОБА_2 сказав, що вони звільнені та на їх місце вже були прийняті працівники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є свідками відповідача, чим створив штучні умови для недопущення ОСОБА_1 до роботи з метою подальшого звільнення.
Зазначає, що судом не враховано її клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Вказує, що під час розгляду справи відповідачем не було надано ні наказу, ні розпорядження про звільнення позивача з роботи, а також висновки службового розслідування.
Вважає, що акти про відсутність її на робочому місці складені відповідачем та особами, які від нього залежать.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У відзиві вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи були враховані пояснення свідка ОСОБА_3 , розглянуто усі клопотання у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Відповідачем було надано та досліджено судом в судовому засіданні в присутності позивача наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи, про проведення службового розслідування, копії актів про відсутність працівника на робочому місці та про ненадання інформації про причини відсутності на робочому місці, відмову в ознайомленні з наказом та в отриманні трудової книжки.
Звертає увагу, що позивач не заперечує той факт, що вона не вийшла на роботу після проведення ревізії, якою було виявлено недостачу.
Зазначає, що не встановлення під час судового розгляду поважності причин відсутності позивача на робочому місці, що на думку скаржниці є порушенням, допущеним судом під час розгляду справи, було однією із підстав для відмови в задоволенні позову.
Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу про прийняття на роботу від 06 липня 2018 року № 3/18, договору від 07 липня 2018 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 продавцем промислових та продовольчих товарів (а.с. 76, 79-80). 
Згідно акту № 1 від 15 вересня 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин з 11 вересня 2019 року по 15 вересня 2019 року (а.с. 58). 
В акті № 2 від 16 вересня 2019 року зазначено, що продавець продовольчих товарів ОСОБА_1 була відсутня на роботі без попередження відсутності і без поважних причин з 08:00 до 14:00 год., на дзвінки не відповідала, будь-яких документів щодо своєї відсутності на робочому місці не надала. Даний акт складений продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 54). 
Наказом ФОП ОСОБА_2 від 16 вересня 2019 року № 5/19 створена комісія для проведення службового розслідування для встановлення причин відсутності продавця ОСОБА_1 на робочому місці 16 вересня 2019 року (а.с. 55). 
Згідно з актом № 3 від 16 вересня 2019 року у ході проведення службового розслідування комісія в складі голови ФОП ОСОБА_2 та двох продавців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 встановила, що ОСОБА_1 відмовилася надавати письмові пояснення та в усній формі повідомила, що не бажає продовжувати трудові відносини з ФОП ОСОБА_2 . Також ОСОБА_1 відмовилася отримувати наказ про звільнення та трудову книжку (а.с. 54 зворот). 
Наказом ФОП ОСОБА_2 № 6/19 від 16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця продовольчих та промислових товарів за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 78).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано належних доказів відсутності її на роботі у зв`язку з відстороненням від роботи.
Посилання в судовому засіданні представника позивачки на те, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 09 вересня 2019 року, що підтверджується Книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 28), не є належним доказом у справі. 
Так, представник відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пояснила, що вказана Книга обліку ведеться відповідальною особою, яка допустила помилку, вказавши дату звільнення ОСОБА_1 09 вересня 2019 року, а дату наказу про звільнення 06 вересня 2019 року.
Основним документом, який встановлює дату та причину звільнення особи з роботи, є відповідний наказ.
Згідно з наказом ФОП ОСОБА_2 № 6/19 від 16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця продовольчих та промислових товарів за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 78).
На підставі вказаного наказу відповідальна особа повинна здійснити запис у трудову книжку та інші документи, визначені чинним законодавством.
Враховуючи наведене, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Як було встановлено в судовому засіданні, при здійсненні запису у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення останньої з роботи відповідальною особою також було допущено технічну помилку і вказано підставу звільнення п. 1 ст. 40 замість п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач надав належні та допустимі докази факту відсутності ОСОБА_1 на роботі 16 вересня 2019 року без поважних причин з 08:00 до 14:00 год.
Разом з тим ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження факту її відсутності на роботі у зв`язку із відстороненням від роботи чи звільнення з роботи до 16 вересня 2019 року (згідно записів у Книзі обліку трудових книжок), про що вказував представник позивачки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що під час розгляду справи відповідачем не було надано ні наказу, ні розпорядження про звільнення позивача з роботи, а також висновки службового розслідування, спростовуються матеріалами справи, тому є безпідставними.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права, при повному дослідженні обставин справи, тому зміні чи скасуванню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду місцевого суду.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року – залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді                                 

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2020 року