Єдиний унікальний номер справи 2/1880
Провадження №22-ц/824/11191/2020

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
08 жовтня 2020 року                                                                                              місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                         Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Тімуш Д.І.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №1, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував наступним:
В грудні 1986 року позивачу та його сім`ї був виданий ордер на право зайняття двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №0178 від 13.01.2011 року у вказаній квартирі було зареєстровано: ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_3 (третя особа) та ОСОБА_1 (відповідач). Відповідно до акту ЖЕКу №1 від 01.12.2010 року відповідач в даній квартирі не проживає з квітня 2000 року, у зв`язку із чим позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2011 року вищезазначений позов задоволений. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав заяву про його перегляд. Свою заяву обґрунтовував тим, що розгляд справи проводився за його відсутності, належним чином про розгляд справи він повідомлений не був, а тому був позбавлений можливості надати свої заперечення на позов, а також надати докази, що мають суттєве значення для вирішення справи. 
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року подана заява залишена без задоволення. 
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновки суду є передчасними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Судом не повно досліджено акт ЖЕКу №1 від 01.12.2010 року, оскільки фактично такий акт підписаний лише двома з трьох зазначених в ньому сусідів, а тому не може бути належним доказом. Окрім того, одна з осіб, що підписала акт в засвідчення факту не проживання відповідача в спірній квартирі з 2000 року, сама зазначила, що проживає в будинку із значно пізнішої дати, що з точки зору апелянта додатково обумовлює необхідність критичного відношення до такого документу. При цьому покази свідків в судовому засіданні відрізняють від їх тверджень в підписаному ними ж акті. Позивачем навмисно приховано від апелянта факт розгляду такої справи, знято відповідача з реєстрації та безпідставно приватизовано квартиру без її участі в цьому. Додатково необізнаність позивача з фактом зняття з реєстрації в спірній квартирі та повторної реєстрації в ній вже після проведення приватизації свідчить й відсутність відповідних відміток в паспорті відповідача. При цьому апелянт стверджує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не отримувала ні ухвали про відкриття провадження, ні повідомлень про виклик до суду, що підтверджується матеріалами справи. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. 
Позивач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним та обґрунтованим, таким, що в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вище вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Заперечуючи проти належності рішення суду першої інстанції, апелянт зазначила про те, що вона не була належним чином повідомлена про судове засідання, не знала про існування такої справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду. Крім того по суті спору оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки до 2015 року вона постійно проживала в даній квартирі, а представленні до суду докази, що спростовують це, є неналежними. При цьому дана справа має важливе значення для апелянта, оскільки спірна квартира була надана для проживання сім'ї у складі трьох чоловік, в тому числі і апелянту, відтак вона мало право на участь у приватизації квартири. Після безпідставного визнання її такою, що втратила право на проживання в квартирі, спірна квартира була приватизована без участі апелянта, що фактично позбавило її права на частку у такій квартирі. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з посиланнями апелянта про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне:
Стосовно процесуальних порушень.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду даної справи, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
В матеріалах справи міститься копія супровідного листа про направлення ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви. В той же час у вказаному супровідному листі взагалі відсутня адреса, за якою направлялося таке повідомлення. Таким чином апеляційний суд не може погодитися із судом першої інстанції щодо наявності доказів належного повідомлення відповідача поштовим зв`язком про час та місце розгляду справи. 
В наступне судове засідання виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення в газеті «Київська правда» (а.с.24-25). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України 171-р від 01 грудня 2010 року «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2011 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме» оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України по Київській області - це «Київська правда». В той же час в матеріалах даної справи міститься оголошення про виклик відповідача до суду лише в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (газеті «Київська правда»), а оголошення про виклик в друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») відсутнє.
Відповідно до положень п.п. 1,3 ч. 1 ст. 169 ЦПК України в редакції, що діяла на момент розгляду справи, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки; першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України в редакції, що діяла на момент розгляду справи, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зважаючи на наведені норми, розгляд справи за відсутності відповідача міг бути здійснений лише за умови, коли така неявка була б повторною, а в матеріали справи містили докази щодо належного повторного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, що в даному випадку відсутнє.
У відповідності до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення по суті позовних вимог.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Аналогічні за своєю правовою природою положення діяли й на час розгляду справи судом першої інстанції.
Свої твердження про непроживання відповідача у квартирі позивач підтверджував відповідним актом, посвідченим його сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.6). В той же час, як слушно зазначив апелянт, зазначений акт підписано не всіма вказаними у цьому акті особами. Крім того, ОСОБА_6 сама зазначачила про проживання в будинку лише з 2002 року, тоді як акт посвідчує непроживання відповідача за період майже за два роки до того. Зазначене обумовлює необхідність критичного відношкння до вказаного доказу. Також в ході розгляду справи було допитано двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.20), які свідчили про непроживання відповідача в спірній квартирі. 
На спростування представлених позивачем доказів апелянт надала до суду ряд документів (копію паспорта; копію картки платника податків; копію картки прописки; копію довідки про місце реєстрації; копію договору та довідки з банку; копію облікової картки члена профспілки) які засвідччують факт її проживання в спірній квартирі в спірний період. При цьому за клопотанням відповідача судом були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.135-143), які спростовували твердження про непроживання відповідача у спірній квартирі на час подання позову та його вирішення судом. 
З урахуванням того, що наявні в матеріалах справи докази суперечать один одному, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги не були належним чином та беззаперечно доведені в ході розгляду справи, а матеріали справи не містять переконливих відомостей щодо обґрунтування тверджень, покладених в основу позовних вимог (щодо тривалого непроживання відповідача у квартирі), відтак позов не підлягає до задоволення.
Не є перешкодою для скасування рішення суду і посилання суду першої інстанції в ухвалі про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення на практику Європейського суду з прав людини щодо принципу остаточності рішення та правової визначеності. Зазначена практика може бути застосована лише за умови належного інформованості особи щодо наявності судової справи стосовно її прав та інтересів. В той же час, як зазначалося вище, відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд такої справи, відтак зазначені принципи в даному випадку не можуть бути застосовані.
 У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Приписами ст. 141 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених та відхилених позовних вимог. За таких умов судовий збір, сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню на її користь з позивача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2011 рокускасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. 
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №1, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 55 (п`ятдесят п`ять) грн. 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько