Єдиний унікальний номер 226/437/20 
Номер провадження 22-ц/804/3270/20        

Номер провадження 22-ц/804/3270/20  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року                                           Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                  судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                             суддів:Гапонова А.В., Никифоряк Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 липня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Редько Ж.Є. у м. Мирноград Донецької області, повний текст складено29 липня 2020 року) у цивільній справі №226/437/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від09.09.2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у  зв`язку з чим станом на15.12.2019 року має заборгованість в розмірі 58927,99 грн., а саме: заборгованість за кредитом – 35446,711грн., заборгованість за відсотками користування кредитом згідно ст. 625 – 6377,16грн., заборгованість за пенею– 13821,83грн. а також штраф (фіксована частина) в сумі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 2782,28 грн.. 
Просив стягнути суму заборгованості з відповідача,а також понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 2102,00 грн.
Рішенням Димитровського міського суду  від 24 липня 2020 року  відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Зокрема позивач звертає увагу, що ОСОБА_1 уклала з ним кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви, на підставі якої останній  надано кредитний ліміт на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. При цьому базова відсоткова ставка згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка підписана особисто відповідачем, складає 2,5 %.
З приводу зміни кредитного ліміту, а також збільшення процентної ставки Банк керується умовами та правилами надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на такі зміни Банком в односторонньому порядку, а отже вимоги позивача в цій частині є правомірними.
Крім того, ОСОБА_1 окрім кредитного ліміту було надано споживчий кредит у «Оплата частинами», що підтверджується випискою із карткового рахунку. Відповідач самостійно не вносила кошти на погашення заборгованості за цим сервісом, тому заборгованість за даною послугою погашалась банком за рахунок овердрафту, встановленого на кредитну картку, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту.
Також Банк не погоджується із твердженням суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення тіла кредиту наданого відповідачу, оскільки на його думку віднесення сплачених ОСОБА_1 у рахунок погашення кредиту коштів на рахунок погашення тіла кредиту суперечить положенням ст. 534 ,1048 ЦК України та умовам договору.
Вважає, що відповідач прийняв умови та правила кредитного договору, а також визнав заборгованість, оскільки здійснював дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості. Зазначені доводи підтверджуються наданими до суду першої інстанції документами, зокрема розрахунком заборгованості, випискою по рахунках відповідача, довідкою про видані кредитні картки. При цьому позивач звертає увагу, що виписка має статус первинного бухгалтерського  документу про видачу та сплату коштів за кредитним договором.
Вважає, що надав належні та допустимі докази того, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір за яким останньому надано кошти, які не повернуті банку в повному обсязі, що відповідно до позиції Верховного суду свідчить про презумпцію правомірності правочину, а отже наявність у сторін прав та обов`язків які підлягають виконанню.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу  без задоволення, а рішення суду першої інстанції  - без змін, як законне і обґрунтоване.
Наголошує, що суд першої інстанції з урахуванням вимог цивільного законодавства та підписаними нею з банком документами, прийшов до правомірного висновку про незаконність збільшення відсотків за користування кредитом. Також звертає увагу на те, що нарахування за кредитом відсотків можливе лише у межах строку кредитування , який співпадає зі строком дії останньої картки, тобто по липень 2019 року.  Вважає, що тіло кредиту було штучно збільшено банком у незаконний спосіб та звертає увагу на той факт, що сплачена нею  сума у погашення заборгованості за кредитом є більшою ніж сума отриманих від банку коштів. А також погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу неправомірності вимог про стягнення штрафів та пені, оскільки її місцем реєстрації є Мирноград, а до цього був Покровськ, які віднесено до населених пунктів в яких проводилась антитерористична операція. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 58927,99 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кошти та зобов`язувався повернути їх банку із 30 % ставкою за його користуванням, однак позивачем незаконно в односторонньому порядку було збільшено цю процентну ставку до 86,4 % з урахувань положень ст. 625 ЦК України. Також суд зауважив про безпідставність нарахування відсотків за кредитом поза межами строку дії кредитного договору та звернув увагу на те, що сплачена відповідачем сума у рахунок погашення кредитної заборгованості є більшою аніж кредитний ліміт. При цьому також посилався на мораторій щодо нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями введений Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з правовою позицією,викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду  від  03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Судом першої інстанції встановлено, що 22.09.2009 року ОСОБА_2 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, наслідком чого стало отримання нею платіжної кредитної карти «Універсальна» № НОМЕР_1 із відкриттям 09.09.2009 року рахунку, встановленням кредитного ліміту у розмірі 500,00 грн, базової процентної ставки у розмірі 30%, зі строком дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки. При цьому узгоджено, що погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням Банком коштів з Дебетної карти № НОМЕР_2 (а.с14).
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погоджується з його умовами.
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Також відповідачем ОСОБА_3 22.09.2009 року ОСОБА_1 були підписані   умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,  з місячна процентною ставкою в 2,5 %, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік, тобто 30 % на рік.
За кредитним договором №б/н Банком ОСОБА_1 видавались наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 від 09.09.2009 строком дії по вересень 2013 року; 
№ НОМЕР_3 від 27.02.2012 строком дії по листопад 2015 року; 
№ НОМЕР_4 від 29.02.2012 строком дії по січень 2016 року; 
№ НОМЕР_5 від 29.08.2012 строком дії по листопад 2015 року; 
№ НОМЕР_6 від 02.08.2015 строком дії по липень 2019 року; 
№ НОМЕР_6 від 10.11.2015 строком дії по липень 2019 року.  
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення  кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві підписаній, позичальником ОСОБА_1 22.09.2009 року процентна ставка зазначена у розмірі 30% на рік. При цьому строк дії кредитного ліміту у розмірі 500 грн. відповідає строку дії картки, довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки (підписана позивачем)  дублює цю інформацію.  Однак у позовній заяві Банк наголошує на отриманні відповідачем суми кредиту більшої за встановлений сторонами кредитний ліміт.
Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК  України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК  України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.  
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий суду першої інстанції та в якому передбачено збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом не визнаються відповідачем та не містять його особистого  підпису.  Зазначені витяги, які містяться в матеріалах справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. А отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем Умови  та Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 .
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви позичальника 28.07.2010 року.
Висновки суду першої інстанції про те, що без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду. 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, зокрема, щодо впровадження підвищення процентної ставки за користування кредитом з 01.06.2015року з 30% до 36 % річних,  ; впровадження з змін в частині нарахування відсотків, згідно з якими клієнт доручає Банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту (п.2.1.1.3.1. Умов та правил); впровадження з 01.04.2019 року змін до Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, відповідно до яких у разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які згідно з ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна голд» (п.2.1.1.3.12. Умов та правил).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах   згідно ст.625 ЦК України, пенею та штрафам.
Також суд першої інстанції, враховуючи надані позивачем довідки щодо строку дії кредитних карток, виданих за укладеним між сторонами кредитним договором, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для нарахування за кредитом відсотків після закінчення його дії у липні 2019 року (строк дії останньої картки).
Крім того Банком не надано належних та допустимих доказів що відповідач погоджувався на зміну встановленого кредитного ліміту з 500 грн. до 13000 грн., однак із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що впродовж спірного періоду  вона  користувалась коштами банку на загальну суму 35446,71 грн.(зазначена сума також підтверджується наданими позивачем на запит апеляційного суду розрахунками), тобто своїми конклюдентними діями висловила згоду на отримання зазначеної суми та виникнення зобов`язання щодо її повернення відповідно до  положень ст. 1049 ЦК України.
  Судом першої інстанції встановлено,що на 01.04.2015 року відповідачем було погашено отриманий нею кредит і заборгованості не було, що підтверджено відповідним розрахунком позивача.
На підтвердження заборгованості  станом на 15.12.2019 року позивач  надав розрахунок,  
згідно якого заборгованість  за період з 01.06.2015 по 30.09.2019 року склала: за тілом кредиту 35446 грн 71 коп., у тому числі за поточним тілом кредиту - 28055 грн 61 коп. та за простроченим тілом кредиту – 7391 грн 10 коп., за нарахованими відсотками – 0,00 грн, за пенею за прострочене зобов`язання – 13421 грн 83 коп., за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн – 400 грн, а всього 49268 грн 54 коп. (а.с.9-12).
За період з 01.10.2019 року по 15.12.2019 року заборгованість  склала: за тілом кредиту 35446 грн 71 коп., у тому числі за простроченим тілом кредиту - 35446 грн 71 коп., за нарахованими відсотками – 0,00 грн, за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, - 6377 грн 16 коп., за пенею – 13821 грн 83 коп., за судовими штрафами - 3282 грн 29 коп., а всього 58927 грн 99 коп..
Перевіривши правильність  наданих розрахунків, судом першої інстанції правильно зазначив,що сплачена відповідачем у погашення заборгованості за кредитом сума за спірний період цілком покриває  суму отриманого нею кредиту, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню.
Щодо посилання апелянта на 625 ЦК України, то враховуючи вищенаведене підстав для її застосування, як правильно зазначив суд першої інстанції, не має.
В вимоги про стягнення процентів за користування кредитом позивачем не заявлялися. 
Також з матеріалів справи вбачаться, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є м. Мирноград (колишній Дзержинськ) Донецької області, який відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 року та від 02.12.2015 року входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином розрахунки позивача щодо заборгованості за пенею та штрафом не відповідають вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року.
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту станом на 15.12.2019 року відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором.
На підтвердження доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції пропонувалося позивачеві надати відповідні розрахунки,однак розрахунків,які б підтверджували наявність заборгованості за кредитом у відповідачки позивачем не надано.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 58 927,99 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Димитровського міського суду  від 24 липня 2020 року залишити без змін, поновивши його дію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: