Постанова
Іменем України 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 591/5167/18
провадження № 51-1219км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018200440002225, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рясне Краснопільського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
Стягнуто з  ОСОБА_7 на користь держави в особі Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_8 кошти в сумі 2726,4 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 7 липня 2018 року близько 10:30 на території домоволодіння по проїзду Кузнечному в м. Сумах у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту з ОСОБА_8 , раптово виниклого на ґрунті неприязних стосунків, з метою його вбивства завдав удару ножем в ділянки правої руки та грудної клітки останньому, заподіявши тяжких і легких тілесних ушкоджень. Таким чином, він виконав усі дії, які вважав необхідними для вбивства ОСОБА_8 , але злочину не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2020 року змінив вирок місцевого суду, перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК та призначив йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а в іншій частині вирок суду залишив без змін.
Своє рішення суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не надано будь-яких належних доказів, які би вказували на те, що ОСОБА_7 діяв із прямим умислом на вбивство потерпілого.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту слідства, упередженість суду та невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам справи, просить змінити постановлені щодо нього судові рішення та перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник зазначає, що  суди обох інстанцій залишили поза увагою його пояснення про те, що він завдав удару ножем, захищаючись від протиправних дій потерпілого. Стверджує, що суд порушив його право на ознайомлення з матеріалами справи.На думку засудженого, висновки судів нижчих інстанцій щодо кваліфікації діяння є невмотивованими та неправильними.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам справи, на неправильне застосування  закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог  кримінального процесуального закону, просить змінити згадані вирок місцевого та ухвалу  апеляційного судів, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ст. 124 КК і призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті закону.
Свої вимоги скаржник мотивує тим, що суди обох інстанцій неправильно кваліфікували дії ОСОБА_7 як за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, так і за ч. 1 ст. 121 цього Кодексу, оскільки її підзахисний не мав умислу ані на позбавлення життя, ані на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а лише захищався від протиправних дій ОСОБА_8 . Вказує на те, що апеляційний суд у ході перегляду вироку неправильно встановив фактичні обставини справи та помилково дійшов висновку про законність дій потерпілого і про відсутність реальної загрози з боку ОСОБА_8 .. За твердженням захисника, згаданий суд не дав вичерпної відповіді на викладені в апеляційних скаргах доводи про те, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної або уявної оборони. Крім того, зазначає, що неправильне застосування  судами закону України про кримінальну відповідальність  призвело до призначення засудженому несправедливого покарання через суворість. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила судові рішення залишити без змін.
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , які взяли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримали подані касаційні скарги та просили змінити судові рішення, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 121 КК.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, касаційний суд не вправі приймати рішення про  скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень,  а  при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту касаційних скарг вбачається, що засуджений посилається на  неповноту досудового розслідування, а також, як і захисни, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірки цих обставин згідно з вимог статей 433, 438 КПК до повноважень касаційного суду законом не віднесено.  Тому доводи сторони захисту в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.
За матеріалами кримінального провадження орган досудового слідства пред`явив ОСОБА_7  обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, а саме у вчиненні закінченого замаху на вбивство.
За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК.
Своє рішення суд обґрунтував:
– показаннями: засудженого  ОСОБА_7 , даними у судовому засіданні, який  не заперечував факту заподіяння двох ударів ножем потерпілому, проте зазначив, що вчинив їх, захищаючись від його неправомірних дій; потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив про обставини заподіяння йому двох ударів ножем у ділянки правої руки та грудної клітки; свідків  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
– фактичними даними, які містяться у протоколах огляду місця події від 7 липня 2018 року, огляду предмета від 7 липня 2018 року, проведення слідчого експерименту від  9 липня 2018 року за участю ОСОБА_7 у присутності захисника, проведення такої слідчої дії 13 липня 2018 року за участі потерпілого ОСОБА_8 , а також на підставі наявних у справі експертних досліджень (судово-медичного від 13 серпня 2018 року № 515–517, судово-медичного імунологічного від 23 липня 2018 року № 638, № 639, від 8 серпня 2018 року  № 642, № 643, від 10 серпня 2018 року № 640, № 641, судово-медичного цитологічного від 10 серпня 2018 року № 173, судово-медичного криміналістичного від 29 серпня 2019 року № 227, № 228, судово-психіатричного  від 23 липня 2017 року № 367) та іншими письмовими доказами, зміст яких докладно відображено у вироку.  
Умотивовуючи своє рішення про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, суд зазначив, що знаряддя вчинення злочину (ніж), характер і локалізація тілесних ушкоджень (завдання удару в життєво важливий орган – грудну клітку), механізм їх спричинення тілесних ушкоджень свідчать про наявність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого.
Не погоджуючись із вироком суду, сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку, навівши у своїй скарзі доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
У ході апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, частково дослідивши докази, ретельно перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, змінив вирок суду першої інстанції, перекваліфікувавши дії   ОСОБА_7 на  ч. 1 ст. 121 КК.
Обґрунтовуючи своє рішення, указаний суд, послався на показання допитаних під час апеляційного розгляду: засудженого  ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні злочину визнав частково, погодився із заподіянням потерпілому двох ножових поранень, однак заперечив наявність у нього умислу на вбивство потерпілого; експерта ОСОБА_12 , який надав пояснення щодо висновку судово-медичної експертизи від 13 серпня 2018 року № 515 про характер, локалізацію та механізм заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень; а також показання потерпілого ОСОБА_8 ,  який під час розгляду справи в суді першої інстанції показав, що в день подій він перебував у дворі обвинуваченого та останній несподівано  заподіяв йому двох ударів ножем.
Зіставивши відображені в показаннях указаних засудженого, потерпілого, експерта відомості з іншими дослідженими доказами (зокрема, висновками судово-медичних експертиз), а також враховуючи встановлені фактичні обставини, апеляційний суд встановив, що  ОСОБА_7   умиснозаподіяв тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а щодо наслідків своїх дій обвинувачений діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом. 
На підтвердження своїх висновків цей суд указав на те, після заподіяння  ОСОБА_8 удару ножем у ОСОБА_7 була реальна можливість довести свій умисел на вбивство на потерпілого до кінця, оскільки останній не втратив свідомості та почав тікав із домоволодіння, однак засуджений цього не зробив. 
Також суд врахував і поведінку ОСОБА_7 ,  який після вчинення злочину вжив усіх заходів, щоб відвернути настання для потерпілого шкідливих наслідків: викликав швидку медичну допомогу та поліцію, що також свідчить про відсутність у нього наміру на позбавлення життя останнього.
З огляду на наведене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не надано будь-яких належних доказів, які би вказували на те, що ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство потерпілого. 
Отже, дії  ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Тому всупереч посиланням у касаційних скаргах закон України про кримінальну відповідальність було застосовано правильно.
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної або уявної оборони, захищаюсь від неправомірних дій ОСОБА_8 , а тому, на думку захисника, його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є  специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.
У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Зі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що  засуджений ОСОБА_7 під час конфлікту з ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин  завдав потерпілому  двох ударів ножем у праву руку та вчастину грудної клітки, чим заподіяв йому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
За даними висновків судово-медичних експертиз від 13 серпня 2018 року № 515– 517, у потерпілого ОСОБА_8 було виявлено: колото-різане поранення грудної клітки зліва, яке за класифікацією є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечним для життя, яке утворилося від дії гострого предмета з колючо-ріжучими властивостями, а також поранення верхньої долі легені, колото-різану рану правого передпліччя, яке класифікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
У матеріалах кримінального провадження немає даних на підтвердження наявності в ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, не надано їх і стороною захисту.
З огляду на викладене суди нижчих інстанцій обґрунтовано встановили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди  ОСОБА_7 , які би викликали у зв`язку з цим невідкладну необхідність у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, підстав вважати, що в момент злочину  ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони або уявної оборони та діяв з перевищенням її меж, а отж,  і кваліфікувати його дії як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення її меж, немає.
Наведене свідчить про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК.
Не можна визнати обґрунтованим і посилання захисника про те, що апеляційний суд безпосередньо не допитав потерпілого ОСОБА_8 з метою усунення розбіжностей у його показаннях та засудженого.
Стаття 325 КПК встановлює порядок дій суду першої інстанції в разі неприбуття у судове засідання потерпілого, а апеляційний розгляд відповідно до ч. 1 ст. 405 цього Кодексу здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Частиною ч. 4 ст. 405 КПК встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. 
За матеріалами провадження, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів для повідомлення ОСОБА_8 про час та місце проведення судових засідань у зазначеній справі (зокрема, апеляційний суд направляв судові виклики за адресою, яка зазначена в матеріалах провадження, проте конверти поверталися із відміткою поштового органу «за закінченням строку зберігання (т. 2, а. к. п. 165–170, 191–194, 208–213).
Також згідно з журналом судового засідання та даними, відображеними на технічному носії запису судового процесу, апеляційний суд, враховуючи думки учасників судового провадження, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності потерпілого, який неодноразово викликався, але не виявив належної зацікавленості брати участь у розгляді провадження (т.  2, а. к. п. 220).
Враховуючи викладене, а також те, що явка потерпілого в судове засідання суду апеляційної інстанції є його правом, а не обов`язком, апеляційний суд під час  перегляду вироку суду  дотримався положень статей 404, 405 КПК.
Що стосується аргументів  ОСОБА_7 про порушення його права на ознайомлення з кримінальним провадженням, то їх не можна визнати прийнятними, адже апеляційний суд до початку перегляду по суті оскарженого вироку надавав засудженому всі матеріали справи для ознайомлення (т. 2, а. к. п. 190).
Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК. 
Призначаючи ОСОБА_7 покарання апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, не працює, обставину, що обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також відсутність пом`якшуючих обставин.
Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК.
Таке покарання є справедливим, необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати, що обране засудженому покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, як про це йдеться в касаційній скарзі захисника, Верховний Суд не вбачає.
Усупереч твердженням скаржника, в ході перегляду вироку за апеляційними скаргами сторони захисту апеляційний суд ретельно перевірив та проаналізував наведені у ній доводи (які є аналогічними за змістом наведеним у їхніх касаційних скаргах), зокрема про перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони та про необхідність кваліфікації його дій за ст. 124 КК, і визнавши їх неприйнятними, в цій частині  відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши переконливі мотиви на обґрунтування прийнятого рішення.
Апеляційний розгляд проведений з дотриманням вимог закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, як про це йдеться в поданих касаційних скаргах,  під час розгляду справи Верховний Суд не встановив.
Тому касаційні скарги засудженого і захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2019 року  та хвалу Сумського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                          ОСОБА_3