Справа № 464/6189/19                                Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/4017/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                19 жовтня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Ніткевича А.В., Цяцяка Р.П.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 15 листопада 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про визнання недійними договорів про відступлення прав вимоги, 
                               в с т а н о в и л а:
14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними договір про відступлення прав вимоги №23 від 13 липня 2017 року, укладений між публічним акціонерним товариством (далі – ПАТ) «Всеукраїнський Банк Розвитку» та товариством з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Фінансова компанія Інвест-Кредо», та договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладений між тими ж сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 13 липня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за №2258, і застосувати наслідки недійсності правочинів. 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 20 березня 2013 року між нею, як позичальником, та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», як кредитодавцем, укладено кредитний договір, виконання зобов`язань за яким забезпечено іпотекою належного їй на праві власності нерухомого майна, права вимоги за якими перейшли до ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на підставі оспорюваних нею договорів відступлення, однак, вона не визнає існуючу за кредитним договором заборгованість, стверджуючи, що кредитних коштів не отримувала, а відтак, в неї не виникло зобов`язань за кредитним договором, окрім того, вона не погоджується із розміром заборгованості за кредитним договором, вважаючи, що їй безпідставно нараховано проценти за користування кредитними коштами та пеню після припинення дії кредитного договору.
З огляду на наведене, вважає, що на момент укладення оспорюваних договорів основне зобов`язання щодо повернення кредиту не виникло, а отже, у банку було відсутнє право вимагати повернення кредиту, як і звертати стягнення на іпотечне майно, разом з тим, заборгованість за кредитним договором, яку вона не визнає, є предметом відступлення прав вимоги за оспорюваними договорами. 
Разом із позовною заявою позивач, в особі свого представника – ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (під літ.А-1, літ.А', літ.А»-1), загальною площею 283,6 кв.м, реєстраційний номер 21914246101; земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 4610136800:03:008:0056, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 24626246101, та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо вказаного нерухомого майна. 
Заяву обгрунтовує тим, що існує вірогідність того, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, може бути відчужене іпотекодержателем, що в подальшому значно ускладнить виконання можливого рішення про задоволення позову, що потягне за собою необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права позивача.
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 15 листопада 2019 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_1 в особі свого представника – ОСОБА_2 , просить її скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і прийняти нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апелянт наголошує, що після вчинення оспорюваних правочинів ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», як новий іпотекодержатель, зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно (предмет іпотеки), а в подальшому, передало дане майно в іпотеку третій особі, а тому, у разі подальшого відчуження майна, виконання рішення полягатиме у необхідності постійної зміни відповідної сторони правонаступником та подання нових позовів до нових власників такого майна, що в свою чергу, ускладнить ефективний захист прав та інтересів позивача.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, від представника позивача (апелянта) надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, від інших учасників клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 09.10.2020 року, є дата складення повного судового рішення – 19.10.2020 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Як роз`яснено у п.1, п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Отже, з аналізу наведених вище норм процесуального закону слід дійти висновку про те, що вжиття судом заходів забезпечення має на меті забезпечення реального виконання рішення про задоволення позову та недопущення необґрунтованого порушення прав інших осіб. 
З матеріалів справи встановлено, що вказане нерухоме майно обтяжене з 20 березня 2013 року іпотекою ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» на підставі договору іпотеки від 20.03.2013 року, укладеного на забезпечення виконання зобов`язань позивача за кредитним договором №MKLNF3.4586.004 від 20.03.3013 року, право вимоги за якими перейшло до ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на підставі договорів відступлення прав вимоги від 13.07.2017 року. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким, іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Враховуючи наведені вище норми матеріального та процесуального права, колегія суддів погоджується з висновком суду про неспівмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем позовними вимогами, оскільки за позовними вимогами позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину, стороною в якому вона не виступала, – повернення до первісного кредитора та іпотекодержателя, а відтак, за чинності кредитного та іпотечного договорів у правовідносинах з позивачем вказане вище нерухоме майно залишається бути предметом іпотеки, правовий режим якого визначений законом, в тому числі й щодо володіння та розпорядження цим майном. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду по суті вирішення даного питання і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.       
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 15 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Ніткевич А.В.
       
                                                                       Цяцяк Р.П.