ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" листопада 2020 р.                               Справа№ 910/5213/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2020
у справі № 910/5213/20 (суддя Бондарчук В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення штрафу у розмірі 7 916,60 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» (далі - ТОВ «Грейнсвард», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 7 916,60 грн штрафу, нарахованого за несвоєчасну доставку вантажу.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.06.2020 у справі №910/5213/20 позов ТОВ «Грейнсвард» задоволено, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» 7      916,60 грн штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, 2   000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2   102,00 грн 00 судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що вантаж відповідачем доставлено з порушенням терміну доставки, встановленого статтею 41 Статуту залізниць України (далі також - Статут) та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача штрафу за прострочення доставки вантажу. При цьому, доводи відповідача щодо безпідставного нарахування штрафу за несвоєчасне доставлення вантажу з огляду на його вивезення зі станції пізніше, ніж через добу з моменту повідомлення про прибуття, судом відхилено, оскільки розкредитування перевізних документів здійснено в межах строку, встановленого приписами ст. 116 Статуту.
Враховуючи заперечення відповідача проти обґрунтованості та розумності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та зважаючи на доведеність неспівмірності таких витрат, суд, керуючись ч. 5 ст.   126 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру, який підлягає покладенню на відповідача, на 50%.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Грейнсвард» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення таких витрат у розмірі 4   000,00 грн.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції вийшов за межі наданих господарським процесуальним законодавством повноважень, у зв`язку з чим в оскаржуваній частині рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом не враховано, що позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, однак АТ «Укрзалізниця» проігнорувало заявлені позивачем претензії, тим самим взявши на себе тягар понесення додаткових судових витрат; процесуальним законодавством саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, проте, відповідачем не  надано жодного доказу на спростування заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу; розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; вартість наданих адвокатом позивачеві послуг складає 4 333,34 грн, однак за згодою сторін була зменшена до 4 000,00 грн; судом не враховано кількість витраченого адвокатом часу; посилання суду на необґрунтованість та неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу з предметом позову, як на підставу для зменшення таких витрат, є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу зазначеного.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2020 апеляційну скаргу ТОВ «Грейнсвард» у справі № 910/5213/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Буравльова С.І., суддів Калатай Н.Ф., Пашкіної С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Грейнсвард» на рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2020 у справі №910/5213/20 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено АТ «Укрзалізниця» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Водночас АТ «Укрзалізниця», не погоджуючись із рішенням суду, також звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення 3 097,80 грн штрафу та ухвалити в даній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням судом  норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що судом безпідставно відхилені заперечення відповідача про те, що з вини ТОВ «Грейнсвард» спірні вагони вивезені зі станції пізніше ніж через добу з моменту повідомлення про їх прибуття; судом невірно застосовано ч.   2 ст.   116 Статуту, яка кореспондується з ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), і якою передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора;  невивезення вантажу зі станції є самостійною підставою для звільнення залізниці від сплати штрафу і не залежить від часу розкредитування перевізних документів, а додатково вказаний штраф не сплачується, якщо в цей же термін не розкредитовується перевізний документ; судом не досліджено та не надано правової оцінки доказам, якими засвідчується дата та час подачі залізницею спірних вагонів під вивантаження.
Відповідач наголошував на тому, що із запровадженням електронного документообігу розкредитування залізничної накладної одержувач проводить дистанційно із накладенням електронного цифрового підпису, тому, як правило, воно відбувається впродовж години після отримання повідомлення про прибуття; вагони після розкредитування можуть не вивозитися зі станції з вини вантажоодержувача тривалий час через зайнятість фронтів навантаження, а відтак, у такому випадку чинне законодавство звільняє залізницю від сплати штрафу за несвоєчасну доставку, оскільки одержувач сам зволікає із використанням рухомого складу.
Відповідно до Витягу з протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 21.07.2020 апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» у справі № 910/5213/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Буравльова С.І., суддів Калатай Н.Ф., Пашкіної С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2020 у справі №910/5213/20, постановлено здійснювати розгляд вищевказаної апеляційної скарги в одному провадженні зі скаргою ТОВ «Грейнсвард» без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено ТОВ «Грейнсвард» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця».
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача, відповідач вказував на те, що судом правомірно взято до уваги рівень складності, кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, враховано, що розгляд справи здійснювався у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання з огляду на малозначність справи в розумінні ч. 5 ст.12 ГПК України, а також надано оцінку тому, що адвокатом надавались позивачеві послуги в аналогічних правовідносинах, у зв`язку з чим  заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та витраченим часом. Вказані позиції кореспондуються із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 05.06.2018 у справі №904/8308/17 та від 03.05.2019 у справі №910/10911/18.
Позивач також скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив залишити її без задоволення.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця», позивач вказує на те, що відповідач в апеляційній скарзі жодним чином не спростовує факту порушення терміну доставки вантажу, не заперечує щодо здійснених позивачем розрахунків граничного терміну доставки та визначеного розміру штрафних санкцій; причиною складання Актів загальної форми, на які посилається відповідач та які складені вже після прибуття вантажу із порушенням терміну доставки, є очікування подачі під вантажні операції, тобто обставини, які виникли після прибуття вантажу та які не звільняють відповідача від зобов`язань щодо своєчасної доставки вантажу; перевізні документи відміток про причини, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, в графі 49 не містять; положення абз. 2 ст. 116 Статуту в частині звільнення від сплати штрафу на відповідача не поширюються, оскільки перевізні документи розкредитовані позивачем впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу; надане відповідачем тлумачення абз. 2 ст. 116 Статуту є помилковим, а тому посилання на вказану норму як на підставу для звільнення від відповідальності за прострочення доставки вантажу є необґрунтованим та суперечить приписам чинного законодавства.
На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/480/20 від 19.10.2020 у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному більше чотирнадцяти днів, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5213/20.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та Витягу з протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу від 19.10.2020 апеляційні скарги у справі №910/5213/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 апеляційні скарги ТОВ «Грейнсвард» та АТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2020 у справі № 910/5213/20 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, спільний розгляд апеляційних скарг встановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.02.2018 між ТОВ  «Грейнсвард» (у тексті договору - замовник) та АТ «Укрзалізниця» (у тексті договору - перевізник) було укладено договір про надання послуг №07153/ПЗ-2018 (далі - договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1 договору).
Пунктом 1.2 договору визначено, що перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги в передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457    зі змінами та доповненнями,    Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, який затверджено    наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, Правил перевезення вантажів, затверджених    наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за № 1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ) відповідно.
Відповідно до п. 8.1. договору сторони домовились про використання електронного документообігу.
Згідно з п. 8.5.2 договору оформлений ЕПД (електронний перевізний документ) вважається оригіналом договору перевезення та має юридичну силу, як доказ у визначених законодавством випадках.
Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання позивачем договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП (електронний цифровий підпис) в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення позивачем будь-якої дії на виконання умов цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна з сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей Договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги (п.12.1 договору).
На виконання умов договору ,02.10.2019  відповідачем згідно залізничних накладних № 40597023, № 40597031, № 40597098, № 40597106, № 40597163, № 40597080, № 40597197, №40597114, № 40597122, № 40597064, № 40597148, № 40598468, № 40602831, № 40602823, № 40602724, № 40602732, № 40602849, № 40602872, № 40602864, № 40610248, № 40610289, № 40610255 та № 40610339 прийнято до перевезення на станції «Одеса-Порт» Одеської залізниці вантаж - вагони залізничні, на власних осях, непоіменовані в алфавітному порядку; станція призначення - «Рогатин» Львівської залізниці; одержувач - ТОВ «Грейнсвард».
Посилаючись на те, що відповідачем неналежно виконано умови договору в частині своєчасної доставки вантажів та порожніх вагонів, враховуючи, що провізна плата по кожному вагону становить 3   442,00 грн, а доставку затримано на 2 доби, позивач звернувся  з даним позовом до суду про стягнення з АТ «Укрзалізниця» штрафу у розмірі 7 916,60 грн (10 % від провізної плати).
У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що вагони № 95602603, № 95775144, № 95776928, № 95775151, № 95778049, № 95557443, № 95800785, № 95887659 та № 95738845, які перевозилися за вищевказаними накладними вивезено зі станції пізніше, ніж через добу з моменту повідомлення про їх прибуття, а відтак, згідно ст. 116 Статуту залізниць України штраф не нараховується.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу, за яким, відповідно до ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Аналогічні положення містить ст. 307 Господарського кодексу України (далі -  ГК України), відповідно до якої за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 5 статті 307 ГК України вищезазначеної статті умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України. 
Положеннями Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року №457, визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, а також регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту (ст. 2 Статуту залізниць України).
Згідно зі ст. 6 Статуту накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до Статуту та Правил і наданим залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.
Пунктом 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644 (далі - Правила приймання вантажів до перевезення) договір перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній. 
Частинами 1, 2, 5 статті 23 Статуту залізниць України передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.
Відповідно до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644, у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 №138 (далі - Правила оформлення перевізних документів), на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею. 
Згідно з п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів накладна заповнюється відправником із застосуванням автоматизованих систем залізничного транспорту України або програмних засобів, здатних забезпечити роботу з електронними перевізними документами згідно з установленим форматом, та у разі її оформлення в паперовому вигляді роздруковується на бланку, виготовленому на білому папері формату А4 у трьох примірниках, один із яких після оформлення приймання вантажу до перевезення станцією відправлення видається відправникові вантажу та є квитанцією для приймання вантажу до перевезення, другий і третій передаються з вантажем на станцію призначення.
Усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником у відповідні графи. Виправлення не допускаються; у разі необхідності зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов`язаний заповнити новий перевізний документ (пункт 1.3 цих Правил).
Відповідно до частини 1 статті 919 ЦК України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.
Перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (ч. 1 ст. 313 ГК України).
Відповідно до статті 41 Статуту залізниць України залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. 
Отже, шляхом складання в електронному вигляді вищевказаних накладних між ТОВ «Грейнсвард» та АТ «Укрзалізниця» було укладено договір на перевезення вантажів, відповідно до якого відповідач був зобов`язаний доставити вантажі за призначенням в установлений строк та видати його вантажоодержувачу.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами статті 41 Статуту залізниць України терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.
Згідно з пунктами 1.1, 1.2. Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000  № 644 (із змінами та доповненнями) (далі - Правила обчислення термінів доставки вантажу), термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.
Відповідно до підпункту 1.1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів (ст.ст. 41, 116 Статуту залізниць України), у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок. 
Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі «Навантаження призначено на число місяць» (пункт 2.1. Правил обчислення термінів доставки вантажу).
Згідно з пунктом 2.4 наведених Правил терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.
Відповідно до пункту 2.10 Правил обчислення термінів доставки вантажу вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.
Згідно з пунктом 8 Правил видачі вантажів оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної. Датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.
У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується календарними штемпелями на накладних, доданих до позовної заяви, вантаж було доставлено відповідачем позивачеві з порушенням встановленого терміну доставки, визначеного статтею 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу.
Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. 
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.
Відповідно до ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.
За приписами статті 116 Статуту залізниць України за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі:
10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби;
20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби;
30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.
Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, нарахування штрафу за несвоєчасну доставку вантажу здійснюється в залежності від кількості повних прострочених діб, але не менш ніж двох діб. 
Встановлений статтею 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш ніж на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченої статтею 116 Статуту штрафу відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до календарних дат прибуття вищевказаних вагонів на станції призначення згідно залізничних накладних такі вагони було доставлено відповідачем із порушенням встановленого пунктом 41 Статуту залізниць України терміну доставки, а саме, за накладними № 40597023, № 40597031, № 40597098, № 40597106, № 40597163, № 40597080, № 40597197, №40597114, № 40597122, № 40597064, № 40597148, № 40598468, № 40602831, № 40602823, № 40602724, № 40602732, № 40602849, № 40602872, № 40602864, № 40610248, № 40610289, № 40610255 та № 40610339 вантаж на адресу вантажоодержувача надійшов із запізненням на 2 доби.
Так, згідно з графою 56 цих накладних вантаж прийнятий до перевезення 02.10.2019, відстань перевезення - 709 км (графа 30), перевезення здійснюється вагонною відправкою (графа 29), дата прибуття вантажу значиться 10.10.2019 та згідно з графою 52 дата видачі вантажу - 10.10.2019. 
При цьому, з вказаних накладних вбачається, що датою розкредитування вказаних перевізних документів значиться 10.10.2019 (графа 53).
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначав, що в подальшому вагони №95775151,          №95775144, №95557443, №95602603, №95776928, №95800785, №95778049, №95887659, №95738845 затримувалися на місцях загального користування до забирання вагонів з вини вантажовласника (акт загальної форми №686 від 10.10.2019 про затримку з 10.10.2019 16:35), затримка вагонів №95602603, №95775144, №95776928, №95775151, №95778049, тривала до 10:45 13.10.2019 (акт загальної форми №690 від 13.10.2019), вагонів №95557443, №95800785, №95887659, №95738845 - до 11:00 13.10.2019 (акт загальної форми №691 від 13.10.2019). Вагони №95602603, №95775144, №95776928, №95775151, №95778049 забрано зі станції Рогатин 13.10.2019 10:45 (про що свідчить пам`ятка про подавання вагонів №148, підписана повноважним представником ТОВ «Грейнсвард»), вагони №95557443, №95800785, №95887659, №95738845 - 13.10.2019 11:00 (про що свідчить пам`ятка про подавання вагонів №133, підписана повноважним представником ТОВ «Грейнсвард»).
Зазначені вище докази, на переконання відповідача, підтверджують невивезення вантажу одержувачем впродовж доби після отримання повідомлення про прибуття, що є підставою для звільнення відповідача від сплати штрафу на підставі ч. 2 ст. 116 Статуту.
Однак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції правомірно відхилив такі доводи відповідача, адже за приписами ч. 2 ст. 116 Статуту штраф за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, розкредитування перевізних документів на вантаж, що прибув, здійснено позивачем впродовж доби з моменту повідомлення вантажоодержувача, тобто в межах строку, встановленого приписами ст. 116 Статуту.
За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 116 Статуту залізниць України відхиляються апеляційним  господарським судом як безпідставні та необґрунтовані.
Крім того, відповідно до додатку 3 до Правил оформлення перевізних документів, графа 52 залізничної накладної "Календарний штемпель видачі вантажу" заповнюється залізницею самостійно. 
З матеріалів справи вбачається, що самим відповідачем у спірних залізничних накладних зазначено дату видачі вантажу 10.10.2019, що відповідає даті прибуття вантажу.
Посилання відповідача на вищевказані акти загальної форми суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що такі акти не містять посилань на залізничні накладні, їх номер та дату, а тому не можуть підтверджувати будь-які обставини саме за спірними залізничними накладними.
При цьому, ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі відповідачем не було надано жодних доказів щодо порушення термінів доставки вагонів за вказаними накладними не з вини відповідача, як перевізника.
Так, у відповідності до п. 2.9. Правил, у разі затримки вантажу  в  процесі  перевезення  термін  доставки збільшується на термін:
виконання митних та інших адміністративних правил;
тимчасової перерви  в  перевезенні,  яка  трапилася не з вини
залізниці;
необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин;
вивантаження зайвої  маси,   виправлення   навантаження   або
упаковки,   а  також  на  перевантаження,  які  трапилися  з  вини відправника;
інших затримок,   які   трапились   з   вини  відправника  чи
одержувача.
Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.
Відповідно до додатку 3 «Пояснення щодо заповнення накладної» до Правил, така відмітка проставляється в графі 49 електронної накладної.
Проте перевізні документи №40597023, №40597031, №40597098, №40597106, №40597163, №40597080, №40597197, №40597114, №40597122, №40597064, №40597148, №40598468, №40602831, №40602823, №40602724, №40602732, №40602849, №40602872, №40602864, №40610248, №40610289, №40610255 та №40610339 відміток про причини, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, в графі 49 не містять.
За таких обставин, здійснивши перевірку розрахунку штрафу за несвоєчасну доставку вантажу  за вищенаведеними накладними, з урахуванням визначеної в графі 31 накладних суми провізної плати для кожного вагону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за прострочення доставки вантажу на 2 доби за вказаними накладними в розмірі 7   916,60 грн (79 166,00 грн (загальний розмір провізної плати по вказаним накладним) * 10%).
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції у відзиві на позов заявив клопотання про зменшення розміру стягнення з нього штрафу до 50%, тобто до суми в розмірі 4   818,80 грн, посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач поніс збитки внаслідок затримки доставки вагонів. 
Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. 
Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.
Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою   статті 551 ЦК України   і   статтею 233 ГК України.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем не було доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення розміру штрафу, зокрема, не надано доказів щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов`язань та необґрунтовано причини неналежного їх виконання.
При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, єдина наведена відповідачем у клопотанні обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки доставки вагонів, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафу за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач, уклавши вищевказаний договір та оформивши вищенаведені накладні, розраховував на те, що відповідач здійснить поставку вантажу у визначений законодавством строк. У свою чергу, відповідач, уклавши договір, погодився зі строками здійснення поставки вантажу.
Відповідачем не наведено жодних обставин та не подано жодних доказів в підтвердження відсутності у нього вини у простроченні доставки вантажу. Відповідачем не наведено підстави та не надано докази винятковості обставин, які призвели до порушення ним строків доставки вантажу.
З огляду на вищевикладене, враховуючи інтереси обох сторін, наявність заперечень позивача щодо задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, відсутність доказів, що підтверджують поважність причин неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань та його скрутний майновий стан (збитки), а також відповідність розміру заявленого до стягнення штрафу наслідкам порушення зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд, належним чином дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову відповідачу у зменшенні розміру штрафу.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст. 74 ГПК докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт порушення відповідачем правил перевезення вантажу належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а відтак, позов ТОВ «Грейнсвард» до АТ «Укрзалізниця» про стягнення штрафу в розмірі 7   916,60   грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю.
Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4   000,00   грн.
За приписами ч. 1,      п. п. 1, 4 ч. 3   ст. 123 ГПК України   судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних      з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших      процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки      до її розгляду.      
За      результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно з ч. 2      ст. 126 ГПК України   підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
При цьому, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та заявлено вимогу про стягнення з відповідача 4   000,00   грн витрат на професійну правничу допомогу.
В якості доказів понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем надано суду першої інстанції наступні документи:
- копію договору про надання правової допомоги №01-02 від 03.02.2020, укладеного між ТОВ «Грейнсвард» (у тексті договору - клієнт) та адвокатом Накоп`юком Ярославом Володимировичем (у тексті договору - адвокат), відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; вартість наданих адвокатом послуг складає 1   000, 00 грн за одну годину роботи, а за участь у кожному судовому засіданні - 2   000,00 грн, але не повинна перевищувати суму у розмірі 30   000,00   грн;
- акт виконаних робіт (наданих послуг) №01-02/51 від 30.03.2020, відповідно до якого вартість  наданих послуг становить 4  000,00 грн;
-  рахунок на оплату №01-02/51 від 30.03.2020 на суму 4 000,00 грн;
- платіжне доручення № 423 від 30.03.2020 на суму 4 000,00 грн.
- ордер серії СА №1002411  від 30.03.2020 на надання правової допомоги ТОВ «Грейнсвард» у Господарському суді м. Києва адвокатом Накоп`юком Ярославом Володимировичем;
- копію свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001243 від 16.12.2019.
Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) №01-02/51 від 30.03.2020 адвокат надав позивачеві послуги, які включають в себе правовий аналіз претензій від 10.10.2019 №№ 1010-505 та №1010-506, від 15.10.2019 №1510-508, №1510-509 та №1510-510 (20 хвилин), консультацію щодо порядку стягнення з АТ «Укрзалізниця» штрафу за несвоєчасну доставку вантажу на суму 7   916,60 грн (20 хвилин), підготовчу роботу для складання позовної заяви, збір документів, копіювання документів, аналіз законодавства та судової практики (100 хвилин), складання позовної заяви про стягнення з АТ «Укрзалізниця» штрафу за несвоєчасну доставку вантажу у сумі 7   916,60 грн (120 хвилин), всього витрачено часу 260 хв, загальна вартість наданих послуг становить 4.000,00 грн.
Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір судових витрат позивача в частині витрат на правничу допомогу документально підтверджений та становить 4 000,00 грн.
Разом з тим, враховуючи доводи відповідача про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу є завищеними, неспіврозмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно зменшено їх розмір, що підлягає стягненню з відповідача, з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. 
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц зазначила, що процесуальним законодавством передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності та фінансового стану учасників справи.  
Отже, надані  позивачем договір, акт виконаних робіт (наданих послуг), рахунок на оплату та платіжне доручення не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати вищевказаним критеріям розумної необхідності таких витрат.
При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказана правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, вказав, що заявлений до стягнення розмір таких витрат є неспівмірним із ціною позову, оскільки становить більше 50% від заявлених вимог; представником ТОВ «Грейнсвард» - Накоп`юком Я.В. подано декілька однотипних позовних заяв (однакових за змістом), за якими відкрито відповідні провадження у господарських справах, та до яких додані акти виконаних адвокатом робіт, що містять аналогічний перелік наданих послуг; кваліфікація адвоката та досвід є незначним, оскільки останній отримав свідоцтво на право здійснення адвокатською діяльністю лише у грудні 2019 року, що  підтверджується копією такого свідоцтва, наявною в матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів справи спір у даній справі не є складним та не містить великої кількості документів, що потребують вивчення. 
З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідує, що у період з 01.01.2020 було ухвалено більше 50 судових рішень за позовом ТОВ «Грейнсвард» до  АТ «Укрзалізниця» про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, у кожному з яких позивачем було заявлено до стягнення і витрати на професійну правничу допомогу, надану двома адвокатами, - Накоп`юком Ярославом Володимировичем та Драченко Владиславом Вікторовичем.
Вказані обставини свідчать про те, що позивач у даній справі не потребував правової консультації щодо порядку стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, а адвокат при наданні юридичних послуг у цій справі не потребував значного обсягу часу для підготовчої роботи для складення позовної заяви, зокрема, аналізу законодавства та судової практики.
З огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи здійснення розгляду цієї справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання, приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, зважаючи на те, що адвокатом надавались позивачеві послуги в аналогічних правовідносинах, а також враховуючи заперечення відповідача, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Посилання позивача на те, що понесення ним додаткових судових витрат обумовлено діями відповідача щодо невиплати спірного штрафу у позасудовому порядку, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для стягнення всієї суми заявлених позивачем до стягнення витрат на правову  допомогу.
Крім того, такими підставами не є й те, що за згодою позивача та адвоката  вартість послуг вже була зменшена з 4   333,34 грн до 4 000,00 грн.
З урахуванням викладеного, місцевим господарським судом правомірно зменшено на 50% заявлену позивачем суму витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з  чим з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2   000,00 грн.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1    ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію    Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі та на вирішення питання розподілу судових витрат за результатами її розгляду.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 у справі №   910/5213/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційні скарги ТОВ «Грейнсвард» та АТ «Укрзалізниця» мають бути залишені без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційних скарг у зв`язку з відмовою в їх задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянтів. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 у справі № 910/5213/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 у справі №   910/5213/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №   910/5213/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                                А.О. Мальченко 

Судді                                                                                          М.Г. Чорногуз

                                                                                          О.В. Агрикова