Постанова 
Іменем України
 
27 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 191/1052/18
провадження № 61-2341св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – товариство з обмеженою відповідальністю «Студія «Арт Бетон»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,від 18 грудня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Студія «Арт Бетон» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 08 червня 2017 року він був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів транспортної служби до ТОВ «Студія «Арт Бетон».
 
08 лютого 2018 року згідно наказу № 3-кп його було звільнено на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Вважав своє звільнення незаконним, оскільки був відсутній на робочому місці з поважних причин, у зв`язку із викликом до міського військового комісаріату для проходження медичної комісії. Стверджував, що через незаконне звільнення з роботи був позбавлений гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, погіршився матеріальний стан його сім`ї, де він був годувальником і виплачував кредити, що завдало йому значних моральних страждань, які негативно відобразились на його здоров`ї.
 
За таких обставин  ОСОБА_1 , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 3-кп від 08 лютого 2018 року про звільнення та поновити його роботі, стягнути з ТОВ «Студія «Арт Бетон» середній заробіток за час вимушеного прогулу та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Кухаря Д. О., від 24 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ № 3-кп від 08 лютого 2018 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його водієм автотранспортних засобів транспортної служби в ТОВ «Студія «Арт Бетон». Стягнуто із 
ТОВ «Студія «Арт Бетон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61 630,25 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
 
Приймаючи вказане рішення суд, першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 08 лютого 2018 року з поважних причин, оскільки був викликаний до Синельниківського об`єднаного міського військового комісаріату та знаходився там із 
09 години до 15 години. При цьому, незаконним звільненням позивачу було завдано душевних страждань.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року 
апеляційну скаргу ТОВ «Студія «Арт Бетон» задоволено частково, 
рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшено суму із 61 630,25 грн до 61 123,70 грн та в частині моральної шкоди зменшено суму із 20 000 грн до 10 000 грн.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої моральної шкоди, апеляційний суд, враховуючи обставини справи, дійшов висновку, що розумним, виваженим та справедливим розміром відшкодування буде сума в 10 000 грн.
 
Апеляційний суд також звернув увагу на наявність обставин для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що місцевим судом не вірно визначено кількість робочих днів у періоді із 08 лютого 2018 року до 24 липня 2019 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 18 грудня 2019 року в частині зменшення розміру стягнутої моральної шкоди та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарг до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України
(далі – ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах 
є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в справі № 191/1052/18 та витребувано її матеріали з Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
 
У березні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд, погодившись з наявністю підстав для стягнення моральної шкоди, не зазначив мотивів для зменшення розміру її відшкодування.
 
Вважає, що апеляційним судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не враховані обставини наведені ним у позові. Крім того звертає увагу, що він є ветераном війни-учасником бойових дій та 
з 04 лютого 2019 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.
 
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду 
від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
 
Доводи особи, яка подалі відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Студія 
«Арт Бетон», в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Вказує, що доводи касаційної скарги зводяться до викладення заявником власних міркувань, які не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому наголошує на тому, що обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається саме на особу, яка вимагає її відшкодування.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 червня 2017 року відповідно до наказу відповідача № 27кп ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до ТОВ «Студія «Арт Бетон».
 
Відповідно до наказу ТОВ «Студія «Арт Бетон» № 3-кп від 08 лютого 
2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 
КЗпП України (за прогул без поважних причин).
 
Згідно повісток Синельниківського об`єднаного міського військового комісаріату та довідки КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» ОСОБА_1 , як військовозобов`язаний, 08 та 09 лютого 2018 року був викликаний до Синельниківського ОМВК для проходження медичної комісії. 
 
Факт перебування ОСОБА_1 в зазначені дні у військовому комісаріаті підтверджено відмітками на повістках засвідчених підписом військового комісара ОСОБА_2 та печаткою військкомату.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
 
Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 369/9301/18.
 
Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» 
від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
 
Звертаючись до суду із позовом у березні 2018 року, ОСОБА_1 оцінив розмір завданої йому незаконним звільненням моральної шкоди у 3 000 грн. 
 
Після чого заявою від 31 жовтня 2018 року збільшив вимоги про відшкодування моральної шкоди до 30 000 грн, мотивуючи це розміром мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».
 
Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди із 20 000 грн до 
10 000 грн, суд апеляційної інстанції виходив з обставин справи, характеру спірних правовідносин та засад розумності і справедливості.
 
При цьому апеляційним судом правильно враховані вищенаведені норми матеріального права та роз`яснення, викладені у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Колегія суддів погоджується із розміром відшкодування моральної шкоди, визначеним апеляційним судом, та не вбачає підстав для його перегляду.
 
Обставини, з якими ОСОБА_1 у позові та заявах про збільшення позовних вимог не пов`язував факт завдання моральної шкоди та її розмір, вірно не були враховані апеляційним судом при апеляційному перегляді справи. 
 
Таким чином наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову – без змін.
 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:      	В. В. Шипович     Є. В. Синельников     С. Ф. Хопта