Постанова
Іменем України
 
28 жовтня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 640/13780/18
провадження № 61-19564св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  Харківської міської ради на рішення  Київського районного суду м. Харкова                                від 18 березня 2019 року у складі судді Чередник В. Є. та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,                   
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з народження постійно проживає та зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , право власності на який ні за ким не зареєстроване.
 
Посилаючись на те, що протягом 70 років він відкрито, добросовісно та безперервно користується зазначеним домоволодінням, за власні кошти здійснює поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок літера «А-1» з прибудовами А1-1, а, а2, а4 та з господарськими будівлями літери «Б», «б», «В», «Д», «У», «З», «Г», «Ж», «И», що розташовані по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на житловий будинок літера «А-1» з прибудовами А1-1, а, а2, а4 та господарськими будівлями літери «Б», «б», «В», «Д», «У», «З», «Г», «Ж», «И», що розташовані по АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на законних підставах вселився до спірного будинку, заволодів ним добросовісно та відкрито, більше десяти років безперервно володіє ним, вживає необхідні заходи для утримання його в належному стані, сплачує комунальні послуги, інших осіб у будинку не зареєстровано та не проживає, а тому наявні підстави для визнання за позивачем права власності на вказаний будинок за набувальною давністю.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані 

сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  задоволення позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У листопаді 2019 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій проявили явну упередженість, не надали в повній мірі правової оцінки доводам та доказам, наданими стороною відповідача, неповно з`ясували обставини, що мають значення для вирішення справи, не врахували, що спірний будинок є самовільно побудованим та не введений в експлуатацію, й відповідно не має статусу житла, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих рішень у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 19 грудня 2019 року відзиві, ОСОБА_1 просить касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що за наявності всієї сукупності обставин, визначених у частині першій статті 344 ЦК України, суди попередніх інстанцій правильно застосували вказану норму права та обґрунтовано визнали за позивачем право власності на спірний будинок, у якому останній народився та зареєстрований все своє життя,  за набувальною давністю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу № 640/13780/18 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»       № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що  домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: будинку літера «А-1», 1928 року побудови з житловою прибудовою «А1-1», 1985 року побудови; прибудовою «а», 1960 року побудови; ганку літера «а2», 1960 року побудови; тамбуру літера «а4», 1985 року побудови та з господарських споруд: літньої кухні літера «Б», 1968 року побудови з прибудовою літера «б», 1975 року побудови; сараю літера «В» 1968 року побудови; сараю літера «Д», 1960 року побудови; сараю літера «Е», 1960 року побудови; льоху літера «Г», 1968 року побудови; вбиральні літера «Ж», 1960 року побудови; вбиральні літера «И», 1980 року побудови; навісу літера «К», огорож № 4, 6, хвіртки № 5, 7, ворота № 8 1990-1991 років побудови, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 14 листопада 2018 року  Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», на замовлення позивача ОСОБА_2 . 
 
Згідно технічного паспорту, виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 21 травня 1988 року, користувачем вказаного домоволодіння була мати позивача ОСОБА_4 .
 
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 травня 2017 року № 124553417 підтверджується, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо спірного будинку відсутні, що свідчить про те, що право власності на цей будинок ні за ким не зареєстроване. У матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 відомості про реєстрацію права власності відсутні, а з замовленням про виготовлення технічного паспорту станом на 28 березня 2018 року  окрім матері позивача ОСОБА_4 ніхто не звертався.
 
23 березня 1954 року  у будинку АДРЕСА_1 був прописаний позивач ОСОБА_1 , 21 грудня 1956 року він був виписаний у зв`язку з призивом до армії, з 16грудня 1959 року прописку поновлено після демобілізації з армії. 
 
У спірному будинку також  постійно проживали та були зареєстровані члени сім`ї позивача, а саме з 06 січня 1950 року мати позивача - ОСОБА_4 , яка померла                   ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 14 липня 1960 року дружина позивача - ОСОБА_5                          (до шлюбу ОСОБА_5 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка позивача - ОСОБА_7 , яка померла   ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 10 листопада 1989 року син позивача - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Згідно із статтею 328 ЦК Українинабувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК Українинеобхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
 
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
 
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.
 
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, та встановивши, що позивач вселився та був зареєстрований у спірному будинку на законних підставах, що свідчить про наявність у нього права користування такою нерухомістю, дійшли помилкового висновку про наявність усіх вказаних у частині першій статті 344 ЦК Україниумов у сукупності для визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною першою статті 412 ЦПК Українивизначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених                   статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Харківської міської ради  задовольнити.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   С. О. Карпенко	
 	  В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов