Ухвала
 
20 листопада 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 202/25817/13-ц
провадження № 61-16133ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкритя касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») про стягнення заборгованості.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 грудня 2006 року між Закритим акціонерними товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 40867 cred, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 6 425,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк повернення кредиту до 06 червня 2008 року.
 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого забезпечено виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань у розмірі 10 000,00 грн.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 22 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 7 676,56 дол. США, яка складається з: 2 599,03 дол. США - заборгованість за кредитом; 5 077,53 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом.
 
Враховуючи вищевикладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 425,00 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 22 квітня 2013 року становить 51 358,74 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «А-Банк» 10 000,00 грн.
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» про стягнення заборгованості закрито. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» виникли на підставі договору, укладеного між юридичними особами, а тому в цій частині спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував того, що пунктом 5.6 кредитного договору сторонами погоджено позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом тривалістю 5 років. Кредитний договір і кожна його сторінка підписані сторонами, що відповідає вимогам частини першої статті 259 ЦК України. Разом із тим, змінюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині правового обґрунтування, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 погашено заборгованість по тілу кредиту та процентам.
 
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року скасовано, справу передано до на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2006 року № 40867 cred станом на 22 квітня 2013 року у розмірі 6 425,00 дол. США, з яких: 2 599,03 дол. США - заборгованість за кредитом; 3 825,97 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом. У задоволенні іншої частини позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що здійснюючи платіж у травні 2009 року, ОСОБА_1 вчинив дію, яка свідчить про визнання ним свого боргу, а тому, звертаючись до суду 21 травня 2013 року, банк мав право на стягнення усієї утвореної заборгованості за кредитним договором. Відповідачем в ході розгляду справи не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції. Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що у справі, що переглядається, кредитним договором не встановлено іншого порядку повернення кредитних коштів та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу який визначений у доларах США за офіційним курсом Національного банку України не вбачається.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у вищевказаній справі, в якій просить, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржуване судове рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову у даній справі становить 6 425,00 дол. США, що станом на момент подання касаційної скарги еквівалентно 182 405,75 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: ціну позову, предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
 
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик