ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 440/207/19
адміністративне провадження № К/9901/18778/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Шевцової Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1       
на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року (головуючий суддя - Головко А.Б., судді: Гіглава О.В., Алєксєєва Н.Ю.) 
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року (головуючий суддя - Подобайло З.Г., судді: Бартош Н.С., Григоров А.М.)
у справі №440/207/19
за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від  20 лютого 2019 року у справі № 440/207/19 за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про зобов`язання вчинити певні дії.
I. ПРОЦЕДУРА 
1.          У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов`язати Конституційний Суд України надати запитану в запиті від 9 січня 2019 року публічну інформацію - конституційні скарги, подані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
2.          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20 лютого               2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, зобов`язано Конституційний Суд України надати ОСОБА_1 запитану в запиті на отримання публічної інформації від 9 січня 2019 року інформацію стосовно конституційної скарги ОСОБА_3 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
3.          7 лютого 2020 року позивач подав до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року.
4.          У обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року у справі № 3-154/2019 (3522/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України». У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку що обмеження, встановлене у другому реченні частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно ненадання за запитами інформації щодо матеріалів справи, має тимчасовий характер і завершується одночасно із закінченням розгляду Конституційним Судом України справи. Враховуючи, що запитувана інформація стосувалась конституційної скарги ОСОБА_4 , розгляд по якій завершений 13 лютого 2019 року, тобто до ухвалення рішення Полтавським окружним адміністративним судом у справі № 440/207/19, заборона на поширення матеріалів справи (в тому числі конституційних скарг), яка передбачена другим реченням частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України», не діяла. А тому рішенням окружного суду від 20 лютого 2019 року протиправно відмовлено у задоволенні позовної заяви в частині надання публічної інформації - конституційної скарги ОСОБА_4 . 
5.          Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року, відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі №440/207/19 та залишено вказане рішення в силі.
6.          У поданій касаційній скарзі позивач із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
IІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7.          Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена Конституційним Судом України конституційність положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України» не є виключною обставиною, яка зумовлює перегляд судового рішення у справі №440/207/19.
8.          При прийнятті рішення від 20 лютого 2019 року окружний суд керувався, зокрема, положеннями другого речення частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України» та поклав їх в основу висновку про відмову в задоволенні позову щодо зобов`язання надати копію конституційної скарги ОСОБА_4 , оскільки остаточне рішення у справі за його конституційною скаргою не прийнято. 
9.          Таким обставинам судом надавалась оцінка станом на момент направлення Конституційним Судом України відповіді позивачу листом від 15 січня 2019 року, оскільки предметом була саме відмова Конституційного Суду України у наданні позивачу копії конституційної скарги ОСОБА_4 , викладена у листі від 15 січня 2019 року.
10.          При прийнятті рішення від 20 лютого 2019 року у справі №440/207/19 Полтавський окружний адміністративний суд не посилався на невідповідність Конституції України положень другого речення частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України» та на їх незастосування у зв`язку з цим.
11.          Апеляційний суд, погоджуючись з позицією суду першої інстанції, також зазначав, що рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки вони виникли до прийняття такого рішення.
IІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
12.          Позивач у своїй касаційній скарзі зазначає, що відзив на апеляційну скаргу отримав 23 липня 2020 року, тобто на наступний день після ухвалення апеляційним судом рішення, що є процесуальним порушенням та позбавленням його можливості надати відповідь на відзив.
13.          Посилається на помилковість висновку апеляційного суду що оскільки правовідносини виникли до прийняття рішення Конституційним Судом України, то його висновок на них не впливає.
14.          Також вважає помилковою позицію судів першої та апеляційної інстанцій що оскільки рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не може бути виконано, то відповідно не може бути переглянуто за виключними обставинами.
15.          Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив відмовити у її задоволенні.
ІV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
16.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
17.          Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України передбачено, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
18.          В якості виключної обставини для перегляду рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року в цій справі позивачем вказано ухвалення Першим сенатом Конституційного Суду України Рішення від 22 січня 2020 року №3-154/2019 (3522/19), яким визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VІІІ).
19.          У своєму Рішенні Конституційний Суд України зазначав, що положення статті 42 Закону №2136-VІІІ забезпечують відкритість публічної інформації, що є у розпорядженні Конституційного Суду України, однак встановлюють одне обмеження щодо можливості її надання: інформація за запитами щодо матеріалів справи, яку розглядає Конституційний Суд України, не надається. Встановлене оспорюваним положенням Закону обмеження має темпоральну дію і завершується одночасно із закінченням розгляду Конституційним Судом України певної справи. Отже, таке обмеження може бути здійснене лише відповідно до закону, з легітимною метою та має бути необхідним у демократичному суспільстві.
20.          Конституційний Суд України у своєму Рішенні дійшов висновку, що обмеження, встановлене у другому реченні частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ, стосовно ненадання інформації за запитами щодо матеріалів справи, яку розглядає Конституційний Суд України, ґрунтується на приписах закону, переслідує таку легітимну мету, як захист прав осіб, зокрема, права на невтручання в особисте та сімейне життя, гарантоване статтею 32 Конституції України, та забезпечення конституційного принципу незалежності діяльності Конституційного Суду України у ході реалізації ним своїх юрисдикційних повноважень у формі конституційного провадження у справах за конституційними поданнями, конституційними зверненнями, конституційними скаргами, і є необхідним у демократичному суспільстві.
21.          Розглядаючи заяву про перегляд судового рішення від 20 лютого 2019 року за виключними обставинами, окружний суд у своїй ухвалі від 16 квітня 2020 року встановив, що при прийнятті рішення суд керувався, зокрема, положеннями другого речення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ та поклав їх в основу висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зобов`язання надати копію конституційної скарги ОСОБА_4 .  
22.          Апеляційний суд, переглядаючи рішення від 20 лютого 2019 року, також застосовував до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ, та дійшов висновків що рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України положень статті 50, частини десятої статті 78 Закону України «Про прокуратуру» не прийнято, а тому відповідно правомірно відмовлено відповідачем у наданні її копії.
23.          Слід зазначити, що оцінка правомірності дій відповідача надавалась судами станом на час виникнення спірних правовідносин - 15 січня 2019 року, коли позивачу листом було відмовлено у наданні інформації.
24.          Також Полтавський окружний адміністративний суд у постанові від 20 лютого 2019 року не посилався на невідповідність чи неконституційність другого речення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ та неможливість застосування їх положень до спірних правовідносин у зв`язку з цим.  
25.          Другий апеляційний адміністративний суд у оскаржуваному рішенні від 22 липня 2020 року виходив з того, що Рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки вони виникли до його прийняття, а відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
26.          Проте такий висновок та посилання на принцип зворотної дії у спірних правовідносинах є помилковим.
27.          Відповідно до статті 7 Закону №2136-VІІІ до повноважень Суду належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України (їх окремих положень) за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України.
28.          Якщо Суд, розглядаючи справу за конституційною скаргою, визнав закон України (його положення) таким, що відповідає Конституції України, але одночасно виявив, що суд застосував закон України (його положення), витлумачивши його у спосіб, що не відповідає Конституції України, то Конституційний Суд вказує на це у резолютивній частині рішення (частина третя статті 89 Закону №2136-VІІІ).
29.          Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 січня 2020 року №1-р(І)/2020 дійшов висновку що положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ не суперечать положенням частини першої статті 8, частини третьої статті 15, статті 34 Конституції України. У мотивувальній частині Рішення зазначено положення Конституції України, відповідно до яких Суд обґрунтовував своє рішення. 
30.          Вказане рішення Конституційного Суду України відповідно обумовлює право особи звернутися до суду про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.
31.          Статтею 362 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими або виключними обставинами, а підстави такого перегляду встановлені у статті 361 цього Кодексу.
32.          Таким чином, вказане Рішення Конституційного Суду України за №1-р(І)/2020 впливає та має відношення до спірних у цій справі правовідносин, оскільки ним було розглянуто конституційність норми Закону №2136-VІІІ, застосованої у судовому рішенні від 20 лютого 2019 року в частині відмови та підтверджено її відповідність Конституції України.
33.          Проте сама наявність такого Рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при розв`язанні спору. 
34.          Колегія суддів апеляційного суду у постанові від 22 липня 2020 року встановила, що при прийнятті рішення від 20 лютого 2019 року окружний суд не керувався положеннями другого речення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ та в основу своїх висновків не покладав; суд першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги виходив з інших підстав, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
35.          Проте такий висновок є помилковим, оскільки у рішенні від 20 лютого 2019 року окружний суд прийшов до висновку, що Конституційний Суд України є розпорядником публічної інформації, а інформація конституційної скарги належить до публічної інформації, а тому позивачу не може бути обмежено доступ до неї. Разом з тим, з урахуванням положення частини четвертої статті 42 Закону №2136-VІІІ конституційна скарга належить до матеріалів справи, а тому не може бути надана до завершення її розгляду.
36.          Другий апеляційний адміністративний суд при ухваленні постанови від 22 липня 2020 року врахував позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі №808/2492/18, відповідно до якої рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статі 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законну силу, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
37.          Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду в цій частині з огляду на висловлену у справі №808/2492/18 правову позицію, яка у подальшому була підтримана в ухвалі Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №826/15473/15. Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такої правової позиції також і з урахуванням доводів, наведених у касаційній скарзі в цій частині.
38.          Так, позивач у касаційній скарзі посилався на постанову Верховного Суду від            13 листопада 2019 року у справі №545/1151/16-ц, в якій касаційний суд переглянув за виключними обставинами свою постанову від 3 жовтня 2018 року з огляду на Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019.
39.          Проте таке посилання є неналежним, оскільки спірні правовідносини та підстави для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у даних справах є різні, а також врегульовані різними процесуальними нормами.
40.          Посилання на ухвалу Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №808/1628/18 також не можна визнати належним, оскільки у даному судовому рішенні висловлено намір колегії суддів відступити від правових підходів Верховного Суду щодо тлумачення нормативної конструкції «ще не виконано», а не сформовану правову позицію з цього питання. Даною ухвалою було передано вказану справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду задля уникнення множинного тлумачення при розв`язанні правової проблеми.
41.          У касаційній скарзі позивач також посилався на допущене апеляційним судом процесуальне порушення, пов`язане з неможливістю надати відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
42.          Верховним Судом перевірено дотримання апеляційним судом норм процесуального права з даного приводу та не встановлено порушень.
43.          Так, ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 22 червня             2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, призначено справу до апеляційного розгляду на 22 липня 2020 року. 
44.          9 липня 2020 року позивач отримав судову повістку з датою розгляду його апеляційної скарги 22 липня 2020 року та 13 липня 2020 року через систему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Таким чином позивач був належним чином повідомлений про судове засідання та розгляд його апеляційної скарги, проте не скористався своїм правом з`явитися у судове засідання.   
45.          13 липня 2020 року відповідач отримав копію апеляційної скарги та наступного дня направив відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду, а його копію позивачу.
46.          Відповідно до статті 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив  на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. До відзиву на апеляційну скаргу додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
47.          У обґрунтування касаційної скарги позивач зазначав, що у зв`язку з отриманням відзиву на апеляційну скаргу 23 липня 2020 року, а апеляційну скаргу було розглянуто 22 липня 2020 року, він був позбавлений можливості прокоментувати докази та пояснення, подані відповідачем, чим порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
48.          У підтвердження такого обґрунтування касаційної скарги надав трекінг поштового відправлення Укрпошти, відповідно до якого відправлення було прийнято у місті Києві 14 липня 2020 року, а у точку видачі/доставки надійшло 17 липня 2020 року. Проте вручено відправлення 23 липня 2020 року з незалежних від відповідача чи суду причин. Відповідачем відзив подано та направлено вчасно.  
49.          Статтею 308 КАС України встановлено межі перегляду судом апеляційної інстанції. 
50.          Так, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
51.          Те що позивач не подав відповіді на відзив на апеляційну скаргу не є порушенням гарантії рівності сторін, оскільки докази та пояснення незаконності оскаржуваного судового рішення ним були подані у апеляційній скарзі.
52.          Неподання відповіді на відзив на апеляційну скаргу не є перешкодою для розгляду та вирішення судом апеляційної інстанції адміністративної справи. До того ж до відзиву на апеляційну скаргу нових доказів відповідачем надано не було.  
53.          Частиною першою статті 9 КАС України передбачено що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, апеляційним судом було дотримано принцип змагальності сторін при дослідженні доказів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
54.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
55.          Проте не всі мотиви, що стали основою рішення суду апеляційної інстанції, є правильними, тому його мотивувальну частину необхідно змінити в частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
56.          Відповідно до пункту 3 частини першої 349 КАС України  суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
57.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 351, 356 КАС України, Верховний Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі №440/207/19  змінити  в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Судді                                                                                                     М.В. Білак
 О.А. Губська 
                                                                                                      Н.В. Шевцова