УХВАЛА

23 листопада 2020 року 
м. Київ

Справа №  906/1080/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова   Є.   В. - головуючого, Мачульського Г.   М., Пількова К. М.,

розглядаючи у письмовому провадженні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 і рішення Господарського суду Житомирської області від 19.02.2020 у справі 

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради про стягнення 793 347,10 грн, 

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (далі - КП "Озерне") про стягнення 102 139,00 - 3 % річних, 375 749,07 грн інфляційних втрат і 315 459,04 грн пені, а всього - 793 347,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між ними договору постачання природного газу від 12.09.2016 № 4619/1617-ТЕ-10, в частині своєчасної та повної оплати поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 19.02.2020 (суддя Кудряшова Ю. В.), залишеним без змін постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 (колегія суддів: Дужич С. П., Миханюк М. В., Саврій В. А.), позов задоволено частково.

Зменшено розмір обґрунтовано заявленої до стягнення пені на 50 % та стягнуто з КП   "Озерне" на користь АТ НАК "Нафтогаз України" 157 729,52 грн пені, 51  725,76 грн - 3 % річних та 208 523,16 грн інфляційних втрат. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з АТ НАК "Нафтогаз України" на користь КП "Озерне" 4 114,95 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Перевіривши розрахунки позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вірним є нарахування пені в сумі 423 150,33 грн, проте врахувавши подану відповідачем заяву про зменшення пені на 90 % та докази збитковості підприємства, дійшов висновку про зменшення нарахованої позивачем пені на 50 % до 157 729,52 грн.

Мотивуючи рішення, суди зазначили, що відповідачем належним чином виконувались умови спільних протокольних рішень, розрахунки проведені у повному обсязі, що свідчить про відсутність підстав для нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та річних, які нараховані позивачем на суми, які сплачені за спільними протокольними рішеннями.

Суди вважали, що у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що, зокрема, виключає можливість застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3   % річних та інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунки 3 % річних, здійснені позивачем, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вважав обґрунтованою до стягнення суму - 51   725,76 грн (5 567,45 грн - за зобов`язаннями грудня 2016 року + 8 129,79 грн - за зобов`язаннями січня 2017 року + 38 028,52 грн - за зобов`язаннями лютого 2017 року). В стягненні 50 413,24 грн 3 % річних суд відмовив.

Судами задоволено вимогу про стягнення 208 523,16 грн інфляційних втрат (27  865,08 грн - за зобов`язаннями грудня 2016 року + 36 908,61 грн - за зобов`язаннями січня 2017 року + 14 3749,47 грн - за зобов`язаннями лютого 2017 року).

Також судами прийнято до уваги, що на суму 341 709,00 грн, сплачених згідно спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 4129 від 05.12.2017 (а.с. 94-95), нарахування пені, 3 % річних та інфляційних не здійснюється. 

Прийнявши до уваги те, що судом частково задоволено вимоги позивача, суд першої інстанції вважав клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн таким, що підлягає задоволенню з урахуванням пропорційності до необґрунтовано пред`явлених вимог, що складає 4 114,95 грн.

У касаційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, Верховного Суду, наведеного у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17 та від 04.12.2018 у справі № 913/63/18, а також Вищого господарського суду України, наведеного у постанові від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14.

У відзиві на касаційну скаргу КП "Озерне" просить залишити законні та обґрунтовані рішення судів попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 07.09.2020 провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі № 906/1080/19 зупинено до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 903/918/19.

Ухвалою Верховного Суду від 16.11.2020 поновлено провадження у даній справі.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 11.06.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 906/1080/19 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979 та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   696/1693/15-ц.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 17.08.2018 у справі №  904/10242/17, від 04.12.2018 у справі № 913/63/18 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, оскільки підстави позовів у зазначених справах та справі № 906/1080/19 і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У даній справі судами попередніх інстанцій встановлено, що арифметично правильним є нарахування пені в сумі 423 150,33 грн, проте, враховуючи межі позовних вимог, заявлена позивачем вимога про стягнення 315 459,04 грн пені є обґрунтованою.

Водночас судами встановлено, що КП "Озерне" звернулося до суду першої інстанції з клопотанням, у якому посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства, дебіторську заборгованість споживачів фізичних та юридичних осіб, просило суд на підставі статті 551 ЦК України і статті 233 ГК України, зменшити розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій (пені) на 90 %.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні положення містяться у статті 233 ГК України за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Дійшовши висновків про зменшення пені на 50 %, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що КП "Озерне" є підприємством, яке створене з метою надійного і безперервного виробництва та забезпечення населення, підприємств і організацій тепловою енергією. Також судами враховано майновий стан відповідача та те, що заборгованість за природний газ, отриманий відповідачем від позивача виникла через несплату кінцевими споживачами. Судами враховано також те, що на момент звернення позивача з позовом до суду сума основного боргу відповідачем була погашена в повному розмірі. Позивач не надав суду доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ.

Так, у наведеній скаржником справі № 908/1453/14 Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу відповідача (боржника) у справі, а судові рішення про часткове задоволення позову про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат - без змін з тих підстав, що суди, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшли висновку, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховувавши, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг, тому клопотання відповідача про зменшення суми пені на 90 % обґрунтовано було залишено без задоволення.

При цьому вказані вище висновки судів попередніх інстанцій у даній справі про задоволення клопотання про зменшення розміру пені, не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі №  908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені у справі, що переглядається у касаційному порядку, було реалізоване судом у конкретному випадку за наслідками оцінки вказаних вище конкретних обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів, які у наведеній скаржником постанові Верховного Суду відмінні.

Відтак, постанова Верховного Суду у справі № 908/1453/14 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі (у частині стягнення розміру пені), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначена справа № 908/1453/14 і справа № 906/1080/19 є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення пені), що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 910/10922/19 та у справі № 925/780/19.

За змістом статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Посилання скаржника на неврахування судами висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та Верховного Суду, наведених у постановах від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17 та від 04.12.2018 у справі №   913/63/18, відхиляються колегією суддів, оскільки у зазначених скаржником справах предметом спору було стягнення інфляційних втрат і 3 % річних внаслідок невиконання відповідачем рішення суду, де суд касаційної інстанції не погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині часткової відмови у стягненні інфляційних втрат та зазначив, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання та погодився з позивачем, що нарахування інфляційних втрат за наступні періоди обґрунтовано ним здійснено з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, тоді як у даній справі відсутнє рішення суду про стягнення боргу за попередні періоди поставки газу.

Таким чином правовідносини у даній справі та у наведених скаржником справах №  905/600/18, № 904/10242/17 та № 913/63/18, не є подібними.

Водночас колегія суддів відхиляє посилання на постанову Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14, оскільки ця постанова не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини 4 статті 236 ГПК України, а відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не у постанові Вищого господарського суду України.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідних висновків, наведених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14, від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17 та від 04.12.2018 у справі № 913/63/18, не знайшло підтвердження, в зв`язку з чим касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 і рішення Господарського суду Житомирської області від 19.02.2020 у справі № 906/1080/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                           Є. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. Мачульський
                                                                                                             
Суддя                                                                                           К. Пільков