Постанова                                      
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 337/1223/17
провадження № 61-14167св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду 
м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року у складі судді Салтан Л. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Кухаря С. В., Онищенко Е. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги після її смерті є він та його сестра ОСОБА_3 , які спадкують за правом представлення (їх батько ОСОБА_2 помер 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а також їх дядько - син померлої ОСОБА_2 .
Він у встановленому порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки бабуся залишила заповіт на ім`я свого сина - відповідача у справі ОСОБА_2 .
Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки він вчинений в момент, коли ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Це пов`язано з тим, що його бабуся страждала на захворювання головного мозку, пов`язаного з недостатністю притоку крові, внаслідок чого мала порушення психічної діяльності, які істотно впливали на її мислення. Так, у неї часто змінювався настрій, вона виявляла агресію до людей, не завжди впізнавала його та інших близьких родичів, виявляла до нього то прихильність, то зневагу, категорично відмовлялась допускати до себе дільничного лікаря. В її квартирі був страшний безлад, сморід, вона забороняла наводити лад. ОСОБА_4 завжди виявляла ознаки психічного захворювання, але з 2011 року її хвороба стала прогресувати, стан її здоров`я значно погіршився.
У 2016 році він викликав до неї лікаря-психіатра, який оглянув її та призначив лікування, вона була взята на психіатричний облік. Отже, ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту виявляла ознаки психічного захворювання і не усвідомлювала значення своїх дій та не могла вільно керувати ними.
Посилаючись на положення статей 203, 225, 1257, 1266 ЦК України позивач просив визнати недійсним заповіт, посвідчений 22 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. за реєстровим №1858.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод щодо права користування житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності він набув в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яке зареєстровано в установленому законом порядку. На даний момент в квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , який є його племінником та онуком померлої. Зазначає, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі 
з 2012 року, однак до серпня 2016 року в квартирі фактично не мешкав. За декілька тижнів до смерті ОСОБА_4 відповідачі ОСОБА_1 та його мати 
ОСОБА_5 вселилися до квартири. Після оформлення прав власності на вказану квартиру він намагався добровільно вирішити з відповідачами питання щодо їх виселення, однак вони відмовились. Відповідачі не мають жодних правових підстав для проживання в спірній квартирі, оскільки не є членами його сім`ї, не пов`язані з ним спільним побутом та проживанням. Вони також не є членами сім`ї попереднього власника.
Вказує, що їх проживання в спірній квартирі, реєстрації в ній ОСОБА_1 перешкоджають йому у здійсненні права власності на квартиру, оскільки це покладає на нього додаткові витрати з оплати за житлово-комунальні послуги, позбавляє права отримати субсидію, обмежує право розпорядження належним майном. Крім того, він не має ключів від квартири і вільного доступу, надати їх відповідачі також відмовляються. Вважає, що протиправними діями відповідачів йому спричинена моральна шкода, оскільки вони нахабно та незаконно користуються його майном, обмежують його в доступі до своєї власності, що спричиняє йому душевні страждання, він вимушений гаяти час та кошти на вирішення спору в суді. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 на підставі положень статей 23, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, статей 109, 116, 150, 155, 156 ЖК УРСР просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення та позбавлення 
ОСОБА_1 права користування квартирою 
АДРЕСА_1 , виселення відповідача ОСОБА_5 із цієї квартири. Також просив суд вселити його у спірну квартиру та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 моральну шкоду у сумі 20 000 грн.
 
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 
2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Вселено ОСОБА_2 в належну йому на праві приватної власності квартиру 
АДРЕСА_1 .
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів належними доказами того факту, що спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час складання заповіту.
ОСОБА_2 , який є законним власником спірної квартири, має право вселитися до неї. Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_1 права користування спірною квартирою, суд виходив із того, що останній на законних підставах набув право користування спірною квартирою, оскільки вселився та проживав в ній як член сім`ї попередніх власників. 
 
Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із того, що ОСОБА_2 не довів її наявність.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення зі спірної квартири ОСОБА_1 та стягнення з нього моральної шкоди до задоволення не підлягають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволення його позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру у особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності на спірну квартиру внаслідок смерті ОСОБА_4 втрачається й право користування жилим приміщенням у її онука ОСОБА_1 . Таким чином, вважає, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою з моменту припинення права власності попереднього власника, членом родини якого він являвся та зі згоди якої був зареєстрований та вселився у квартиру. ОСОБА_2 , як новий власник спірної квартири, має право усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири, оскільки останній не є членом його сім`ї.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 08 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира 
АДРЕСА_1 .
 
22 жовтня 2014 року вона склала заповіт, яким усе своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, майнові та немайнові права і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона матиме право, заповіла ОСОБА_2 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
 
03 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 та 07 квітня 
2017 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого він набув право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 .
 
03 березня 2017 року ОСОБА_1 також звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 за правом представлення, однак 13 березня 2017 року постановою нотаріуса 
ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що спадкування після смерті ОСОБА_4 здійснюється за заповітом. 
 
З 03 червня 2004 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , а з 10 лютого 
2012 року за адресою: АДРЕСА_1 
(а. с. 77, 78).

 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 
2020 року. 
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення зі спірної квартири ОСОБА_1 , то відповідно до положень статті 400 ЦПК України їх законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
 
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
 
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
 
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
 
Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення йому перешкод у користування власністю на підставі положень статей 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, статей 109, 116, 150, 155, 156 ЖК УРСР, та посилався на те, зокрема, що він як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю через проживання в ній відповідача, який не є ні колишнім, ні теперішнім членом його сім`ї. 
 
Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі                   № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц                        (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі                          № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
 
Підстав для відступу від зазначеного висновку Верховного Суду України колегія суддів не вбачає. 
 
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_1 набув право користування спірною квартирою на підставі встановленого між ним та колишнім власником майна сервітуту, а тому вважав, що припинення такого права повинно пов`язуватися виключно з підставами, передбаченими статями 405, 406 ЦК України. 
 
Разом з тим суд не звернув уваги на те, що право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. 
 
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що припинення такого права повинно пов`язуватися виключно з підставами, передбаченими статями 405, 406 ЦК України, є помилковими, оскільки у даному випадку права ОСОБА_2 як власника спірної квартири захищені положеннями статті 391 ЦК України.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_2 , як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Відповідно до правовою висновку Великої Палати Верховного Суд, викладеного у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому у цій постанові також звернуто увагу на те, що права власника житлового приміщення також захищені 
статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
 
У справі, що переглядається, спір щодо користування житлом виник між власником квартири, який туди вселений судовим рішенням, та користувачем цієї квартири, який вселився до неї за згоди колишньої власниці.
 
Разом з тим суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, не досліджували баланс інтересів сторін на співвідношення права ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном і права ОСОБА_1 на повагу до житла.
 
Оскільки оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які суди попередніх інстанцій у зв`язку із передчасним висновком про відсутність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, не встановлювали, а суд касаційної інстанції відповідно до положень статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, то Верховний Суд вважає за неможливе ухвалити нове рішення.
 
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції належним чином не встановлені, не досліджено наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції при наявності підстав для задоволення зустрічного позову потрібно оцінити виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, перевірити чи є у особи, яка виселяється, інше місце проживання або у власності інше нерухоме майно. Слід врахувати та дати правову оцінку тим обставинам, що ОСОБА_1 до того, як зареєстрував своє місце проживання за спірною адресою за місцем проживання своєї баби, був зареєстрований по 
АДРЕСА_2 . Отже, при новому розгляді слід перевірити чи є у нього можливість проживати за цією адресою. Крім того, суду слід перевірити кількість кімнат у квартирі (жила площа 45, 2 кв. м), чи є можливість проживання у ній двох осіб, з огляду на напружені між ними відносини. При цьому суду слід врахувати, що права власника житлового приміщення також захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович