Апеляційне провадження № 22-ц/824/9072/2020              

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 21 жовтня 2020 року                                                                                             м. Київ
Унікальний номер справи 755/12893/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів:  Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               Моторне (транспортне) страхове бюро України,
відповідач -                           ОСОБА_1 ,
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року, ухваленого  в приміщенні  суду під головуванням судді Гаврилової О.В., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2018 року МТСБУ звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого страхового відшкодування.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 15 грудня 2015 року з вини відповідача сталася ДТП внаслідок якої був пошкоджений автомобіль «Хюндай», яким керувала ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якої була застрахована. 
Потерпіла особа своєчасно звернулась до МТСБУ з повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування. Загальний розмір виплат МТСБУ по відшкодуванню збитків завданих відповідачем потерпілій особі склав 15 547,50 грн. 
На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована за договором обов`язкового старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Оскільки відповідальною особою за спричинення збитків, завданих пошкодженню автомобіля є відповідач, на підставі статті 1191 ЦК України МТСБУ просило стягнути з ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 15 547,50 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року  позовні вимоги МТСБУ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ 15 547,50 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.
            Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
            На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не звернув уваг на той факт, що він як учасник бойових дій, будучи за кермом автомобіля, який належить його знайомому, не підлягає обов`язковому страхуванню. Для законного користування автомобілем мав при собі посвідчення водія, техпаспорт, посвідчення учасника бойових дій, тобто керував та володів автомобілем на законній підставі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, також посилається на висновок Конституційного суду № 7-рп/2014 від 23.12.2014 року щодо офіційного тлумачення положень п. 13.1 ст. 13 ЗУ «ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого положення даного пункту необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасниками бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні  засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.
            Відшкодування збитків від ДТП, винуватцями якої є учасники бойових дій, проводить МТСБУ. Учасники бойових дій, які особисто керують належним їм транспортом, оформлювати зичний поліс автоцивілки не обов`язково.
            Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
            В судовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з підстав  в ній викладених, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
            Представник МТСБУ Сечко С.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Подільського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень (ас.4).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Зазначеною вище постановою суду встановлено, що ОСОБА_1 15 грудня 2015 року, о 12 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Києві по вул. Г.Сковороди, 2, перетнув лінію горизонтальної розмітки 1.3., чим скоїв зіткнення з автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок чого завдано матеріальної шкоди, чим порушив п.8.5.1. ПДР та скоїв правопорушення, передбачене ст.124 КпАП України.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено автомобіль «Hyundai», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 (ас.10).
16 грудня 2015 року ОСОБА_3 , який під час ДТП керував транспортним засобом «Hyundai», державний номерний знак НОМЕР_2 , звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (ас.5).
Як убачається з розрахунку розміру шкоди, заподіяної власнику КТЗ марки «Hyunday Accent», складеного 23 лютого 2016 року головним експертом відділу експертиз В.Каширіним, вартість відновлювального ремонту з врахування коефіцієнту фізичного зносу складників КТЗ складає 18 657,00 грн з врахуванням податку на додану вартість (ас.11-12).
З метою отримання відшкодування за завдану шкоду   ОСОБА_2 05 липня 2016 року звернулась до МТСБУ із заявою в порядку, передбаченому ст. ст. 35, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про відшкодування шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 15 грудня 2015 року на вулиці Г.Сковороди, 2, за участю транспортного засобу «Хюндай», під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу «Тойота», під керуванням водія ОСОБА_1 (ас.6).
Відповідно до п. 41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
09 серпня 2016 року МТСБУ видано Наказ №6279 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 » (ас.20), відповідно до якого позивач здійснив виплату за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди на користь ОСОБА_2 в розмірі 15 547,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6279рв від 11 серпня 2016 року (ас.22).
16 жовтня 2017 року за дорученням позивача на адресу ОСОБА_1 було направлено лист з пропозицією у добровільному порядку компенсувати МТСБУ витрати за відшкодування заподіяної шкоди (ас.24).
Доказів сплати за вимогою в добровільному порядку відповідачем суду не надано.
Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 1191 ЦК України, відповідно до яких особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, а відповідач не мав полісу  обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.А застосувати положення п.13.1 статті 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» вважав за неможливе, оскільки відповідачем не доведено, що автомобіль, яким він керував на момент ДТП належав йому, або останній володів ним на будь-якій іншій правовій підставі. 
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За приписами ст. 1191 ЦК України особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений Законом.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до вищевказаних норм позивач має право на відшкодування тих сум, які були виплачені потерпілій особі, автомобіль якої на час ДТП був застрахований.
Разом з тим, висновки суду про те, що таке відшкодування має здійснити відповідач, зроблені без урахування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Пунктом 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено перелік осіб, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. До кола осіб, зазначених у цій норми відносяться і учасники бойових дій.
Згідно з пп. «г» п. 41.1 ст. 41 цього Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилається на висновок Конституційного суду № 7-рп/2014 від 23.12.2014 року щодо офіційного тлумачення положень п. 13.1 ст. 13 ЗУ «ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого положення даного пункту необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасниками бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні  засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.
Перевіряючи  доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Однією із основних засад цивільного судочинства є рівність усіх учасників судового процесу та змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України).
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18.11.2015, який долучався відповідачем до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій (ас.40).
Оскільки за положеннями ст. 13, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є особи, звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, зокрема, учасники бойових дій, проводить МТСБУ, суд безпідставно стягнув страхове відшкодування з відповідача.
В аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам Iгрупи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.
Як вбачається, ОСОБА_1 користувався автомобілем  «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 , підставі домовленості з власником, на момент ДТП мав при собі посвідчення водія, технічний паспорт на автомобіль, що підтверджується його показами, зазначеними у відзиві на позовну заяву та на апеляційну скаргу  та не заперечується сторонами. Окрім цього, відсутні докази керування ОСОБА_1 автомобілем «Тойота» без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.  367,  374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
            Повну постанову складено 22 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: