Єдиний унікальний номер 226/2290/18 
Номер провадження 22-ц/804/3309/20        

Головуючий у 1 інстанції Рибкін О.А.                                                        Єдиний унікальний номер 226/2290/18
Доповідач  Папоян В.В.                                                                                 Номер провадження 22-ц/804/3309/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М., 
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року цивільну справу № 226/2290/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди (головуючий у 1 інстанції суддя Рибкін О.А.),

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування вимог зазначав, що під час конфлікту, якій виник між сторонами 21 червня 2015 року, відповідачем йому було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, чим спричинено шкоду здоров`ю. Відносно відповідача було порушено кримінальну справу за ч.1 ст.112 Кримінального кодексу Російської Федерації «Умисне спричинення середньої тяжкості шкоди здоров`ю». Відповідач визнав свою провину у скоєні злочину та зобов`язався поступово виплатить позивачу грошову компенсацію завданої шкоди у розмірі 150000 російських рублів, що еквівалентно 63000 гривень на день подачі позовної заяви, та надав відповідну розписку від 16.11.2015 року. У зв`язку з чим за заявою потерпілого кримінальна справа відносно ОСОБА_2 була припинена. Але до теперішнього часу відповідач компенсацію за завдану шкоду не виплатив та відмовляється її сплачувати у добровільному порядку. Тому просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров`ю, у розмірі 63000 гривень, 3% річних у розмірі 5126,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 20390,60 грн.
Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволені позову з тих підстав, що заподіяна шкода була відшкодована відповідачем у добровільному порядку, висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Судом не було враховано, що розписка відповідача та заява від позивача щодо припинення кримінальної справи у зв`язку з примиренням були написані одночасно, коли відповідач перебував під вартою. Відповідачем не надано будь-яких доказів виплати визначеної сторонами суми відшкодування. Факт невиплати боргу підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки. У ОСОБА_2 відсутня розписка щодо отримання позивачем спірної суми. 
Позивач у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився.
Відповідно до ст..130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Статтею 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. 
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. (ч.2 ст.131 ЦПК)
Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 , яка була направлена на останню відому адресу відповідача та повернута у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. 
Враховуючі, що ОСОБА_2 заяв про зміну місця проживання або місцезнаходження до суду не надавав, то останній, відповідно до ст.. 131 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
З матеріалів справи убачається, що 21 червня 2015 року ОСОБА_2 , перебуваючи біля торгово-розважального комплексу «Каскад» за адресою будинок №1, площа Центральна м. Воркута Республіки Комі РФ, на підставі раніш виниклих неприязних   стосунків наніс ОСОБА_1 декілька ударів, внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження середньої тяжкості.  
Відповідно до виписки з історії хвороби № 4298 від 03.07.2015 року ОСОБА_1 21.06.2015 року звернувся до ортопедично-травматологічного відділення Воркутинської лікарні за наданням медичної допомоги. Йому встановлено діагноз вивих лівого плечового суглобу з переломом великого бугра, забій грудної клітини, забій та синці обличчя, лівого плеча.
Згідно копії листів непрацездатності № 177375098273 від 03.07.2015 року, № 199570738603 від 06.07.2015 року та № 199579303920 від 20.08.2015 року ОСОБА_1 у період з 21.06.2015 року по 28.08.2015 року перебував на лікуванні у зв`язку з отриманими травмами.
Постановою мирового судді Гірничої судової дільниці м. Воркути республіки Комі Російської Федерації від 16.11.2015 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 112 Кримінального кодексу Російської Федерації «Умисне спричинення середньої тяжкості шкоди здоров`ю» закрито у зв`язку з примиренням сторін - підсудного ОСОБА_2 та потерпілого ОСОБА_1 . 
Цією постановою встановлено, що 21.06.2015 ОСОБА_2 умисно заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження середньої тяжкості та в судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що підсудний ОСОБА_2 загладив заподіяну злочином шкоду і до кримінальної відповідальності потерпілий притягати обвинуваченого не бажає.
Згідно розписки від 16.11.2015 року, ОСОБА_2 зобов`язався відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 150000 російських рублів. 
10.02.2016 ОСОБА_1 звернувся до мирового судді Гірничої судової дільниці м. Воркути республіки Комі Російської Федерації із заявою, в якій зазначив, що ОСОБА_2 згідно виданої розписки гроші йому не виплачує і тому він просить видати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 150000 рублів. 
З наданих Гірничою судовою дільницею м. Воркути республіки Комі Російської Федерації на виконання доручення Димитровського міського суду Донецької області від 10.09.2019 року копій матеріалів кримінальної справи № 1-58/15 за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.112 КК РФ, убачається, що в матеріалах справи наявна копія розписки ОСОБА_2 від 16.11.2015 року про зобов`язання відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 150000 російських рублів ОСОБА_1 , а також заява ОСОБА_1 до суду від 16.11.2015 року, в якій він просить суд закрити кримінальну справу у відношенні ОСОБА_2 у зв`язку з примиренням з підсудним, зазначає, що шкода йому відшкодована, вибачення принесені та ним прийняті.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заподіяна позивачу шкода відшкодована відповідачем у добровільному порядку, про що свідчить заява ОСОБА_1 про закриття кримінальної справи та постанова суду від 16.11.2015 року, згідно якої ОСОБА_2 загладив нанесену ОСОБА_1 шкоду.
Проте апеляційний суд не може погодитися з таким висновком з наступних підстав.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договірна відповідальність настає за невиконання умов договору, а позадоговірна (деліктна) за спричинену шкоду здоров`ю на підставі правил статей 1166, 1167, 1195 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною шостою статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Тобто, обставиною, яка підлягає доказуванню у даній справі з боку позивача є факт заподіяння позивачу шкоди з вини відповідача внаслідок неправомірний дій останнього.
З матеріалів справи убачається, що Постановою мирового судді Гірничої судової дільниці м.Воркути республіки Комі РФ від 16.11.2015 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 112 Кримінального кодексу РФ у зв`язку з примиренням підсудного та потерпілого встановлено, що внаслідок вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, які призвели до погіршення стану його здоров`я. Постанова набрала законної сили та має преюдиційне значення.
Також убачається, та це не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції, що 16.11.2015 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 було видано розписку, відповідно до якої він зобов`язується відшкодувати останньому матеріальну шкоду у розмірі 150 000 рос. рублів.
Таким чином, внаслідок вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення позивачу завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, які призвели до погіршення стану його здоров`я, що, в свою чергу, зумовило настання негативних наслідків у вигляді грошових витрат по оплаті тривалого лікування. Між сторонами було узгоджено розмір відшкодування заподіяної шкоди та ОСОБА_2 було взято на себе зобов`язання з відшкодування позивачу шкоди у розмірі 150 000 рублів.
За положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даних правовідносинах саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання ним зобов`язання, проте ним не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання узятого на себе грошового зобов`язання. 
При цьому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що зобов`язання відповідачем виконано та наданий позивачем оригінал розписки цього не спростовує виходячи з наступного.
Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові КЦС ВС від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду, що факт виконання грошового зобов`язання встановлено постановою суду по кримінальній справі оскільки вирок (постанова) суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі  № 205/4196/18|14-670цс19.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував того факту, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
За таких обставин, апеляційний суд, ураховуючи, що відповідачем не доведено належного виконання зобов`язання, доходить висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу завданої відповідачем шкоди відповідно до наданої розписки на підставі ст.ст. 1166,1195 ЦК України. Оскільки висновок суду щодо відмови у позові є помилковим, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.
Вирішуючи справу по суду апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
З матеріалів справи убачається, що сторонами було визначено грошове зобов`язання у іноземній валюті, а саме 150000 рос. руб. При визначенні суми, яка підлягає стягненню позивач обґрунтовано виходив з офіційного курсу НБУ станом на день подання позову, що становив 0,42 грн. за 1 рос. рубль, проте невірно визначив суму 63 000 грн. Апеляційний суд не може погодитися з розрахунком позивача, та зазначає, що за таких обставин стягненню підлягає сума у розмірі 62310 грн. (150000 рос.руб. х 0,42).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності); наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. 
Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові ВСУ від 06.06.2012 р. №6-49цс12, підстав для відступу від такої позиції не вбачає Велика Палата Верховного Суду (постанова ВС від 16.01.2019р., № 373/2054/16-ц).
Правила ст.625 ЦК розповсюджуються на будь-які грошові зобов`язання, зокрема у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Грошовим зобов`язанням вважається зобов`язання, змістом якого є сплата боржником грошей. 
Оскільки відповідач, взявши на себе зобов`язання відшкодувати заподіяну позивачем шкоду, не виконав це зобов`язання, з нього окрім основного боргу підлягають стягненню 3 відсотки річних від простроченої суми відповідно до положень ст.. 625 ЦК України.
Проте апеляційний суд не може погодитися з наведеним позивачем розрахунком починаючі з 16.12.2015 року, оскільки згідно ст. 530. ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючі, що у розписці не встановлено строку виконання зобов`язання, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідно до положень ст. 530 ЦК України строком виконання зобов`язання є дата звернення позивача з відповідною вимогою, тобто у даному випадку  - 31.08.2018 року (дата звернення до суду з даним позовом).
Зазначена сума підлягає стягненню по момент ухвалення судового рішення та на день ухвалення постанови апеляційного суду складає 4255,86 грн.
Щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат апеляційний суд зазначає наступне.
Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у постановах ВСУ від 27.01.2016 року (справа № 6-771цс15) та ВС від 12.12.2018 року (справа № 645/3720/17). 
Враховуючи, що грошове зобов`язання сторонами було визначено у іноземній валюті, а саме російських рублях, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційний втрат задоволенню не підлягають.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі апеляційну скаргу позивача, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»,  з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача до Державного Бюджету України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 747,95 грн., та стягнути з відповідача до Державного Бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1121,92 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я  у розмірі 62305 (шістдесят дві тисячі триста п`ять) грн. 50 коп., три відсотки річних у розмірі 4255 (чотири тисячі двісті п`ятдесят п`ять) грн. 86 коп., а загалом 66 561 (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят одна)  грн. 36 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 у дохід Державного Бюджету України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 747,95 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1121,92 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                       В.В. Папоян

                                                                                                 О.І.Корчиста

                                                                                      Ю.М. Мальований

Повний текст постанови складений 14 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач                                             В.В. Папоян