Справа № 127/15588/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1871/2020
Категорія: 24
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року	Справа № 127/15588/16-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
       розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/15588/16-ц за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання, 
за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2  на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року, яке ухвалене суддею Вохміновою О.С. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, 

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання, мотивуючи позовні вимоги тим, що у зв`язку з зарахуванням відповідача ОСОБА_3 на навчання за державним замовленням (навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету), між Вінницьким національним медичним університетом (ВНМУ) ім. М.І. Пирогова та відповідачем, 01 вересня 2009 року було укладено угоду про підготовку лікаря № 2009/51, згідно якої (та відповідно до Картки працевлаштування випускника) відповідач зобов`язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням – відшкодувати вартість навчання. 
Позивач, згідно зазначеної угоди, взяв на себе зобов`язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою. Своє зобов`язання позивач виконав належним чином та у строки, визначені угодою, оскільки відповідно до наказу № 244 від 24 червня 2015 року студентці 6-го курсу медичного факультету № 2 ВНМУ ім. М.І. Пирогова ОСОБА_1 було присвоєно кваліфікацію лікаря за спеціальністю «педіатрія» і видано диплом «Спеціаліста» від 24 червня 2016 року С15 № 014998 та сертифікат ліцензійного іспиту.
Однак відповідач ОСОБА_1 після закінчення навчання за місцем направлення не прибула та три роки не відпрацювала, тому зобов`язана відшкодувати вартість навчання.
Вартість навчання у ВНМУ ім. М.І. Пирогова в 2009 – 2015 роках за спеціальністю «Педіатрія» становить 152 098,41 грн, яка складається з: суми основного боргу – 132154 грн; інфляційних – 16 651,40 грн; 3% річних – 3293,23 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року позов задоволено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2020 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник  ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим. Судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. 

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова зазначив, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення без змін.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якої здійснювалась за державним замовленням, не відпрацювала трирічний термін за місцем призначення.

Судом встановлено, що відповідно заяви від 15 липня 2009 року ОСОБА_4 просила допустити її до конкурсу під час вступу на денну форму навчання ВНМУ ім. М.І. Пирогова на медичний факультет за спеціальністю «Педіатрія» за держзамовленням (а.с.7).
Згідно з рішенням приймальної комісії ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 08 серпня 2009 року (протокол № 20) ОСОБА_4 зараховано з 01 вересня 2009 року на перший курс денної форми навчання (на місце державного замовлення) на медичний факультет № 2 за спеціальністю «Педіатрія» (а.с.10).
01 вересня 2009 року між ВНМУ ім. М.І. Пирогова та студентом медичного факультету №2, спеціальності «Педіатрія» ОСОБА_4 перед початком навчального курсу укладено угоду про підготовку лікаря № 2009/51, згідно з якою студент зобов`язується після закінчення вищого навчального закладу прибути за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку (а.с.8).
12 жовтня 2014 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , її прізвище після реєстрації шлюбу – « ОСОБА_6 » (а.с.9).
24 червня 2015 року ОСОБА_1 отримала диплом ВНМУ ім. М.І. Пирогова спеціаліста НОМЕР_1 про закінчення в 2015 році університету та отримання вищої освіти за спеціальністю «Педіатрія» і здобуття кваліфікації «лікар» (а.с.12).
30 січня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з пропозицією щодо працевлаштування лікарем загальної практики – сімейний лікар в ДОЗ Хмельницької ОДА Летичівського Центру ЦМСД (на звороті а.с.13) і вона погодилась на таку пропозицію, крім того, як випускниця університету підтвердила свою згоду 24 червня 2015 року.
Згідно листа Департаменту охорони здоров`я та курортів Вінницької обласної державної адміністрації від 25 серпня 2105 року ОСОБА_1 проінформовано про наслідки неприбуття до місця призначення на роботу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.
Пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом - відшкодування збитків та моральної шкоди.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше.
Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.
Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.
У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.
У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань за угодою з вищим закладом освіти і не прибула за направленням до Летичівського ЦПМСД, без поважної причини не приступила до роботи та не відпрацювала три роки за направленням на роботу (а.с.14-15).
ОСОБА_1 не повідомляла ВНМУ ім. М.І. Пирогова, Летичівську ЦПМСД про неможливість прибуття за направленням на роботу, а тому вона порушила свої зобов`язання за угодою про підготовку лікаря.
Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок невиконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за угодою про підготовку лікаря у ВНМУ ім. М.І. Пирогова, виникла заборгованість за навчання за 2009-2015 навчальні роки, яка не відшкодована відповідачем і становить 152098,41 грн. Дана сума складається з: суми основного боргу – 132154 грн; інфляційних – 16651,40 грн; 3% річних – 3 293,23 грн.
Доводи апеляційної скарги про проходження ОСОБА_1 інтернатури протягом 2018 - 2020 років не є обставиною, що має істотне значення для правильного вирішення справи і підставою для скасування заочного рішення суду, оскільки нею не подано доказів того, що з 2015 року вона з поважних причин не прибула за направленням до Летичівського ЦПМСД і не приступила до роботи.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги щодо неналежного дослідження судом першої інстанції доказів, оскільки при вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доказам у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Войтко Ю.Б.
                                       
                                                       Матківська М.В.