СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р.                                            Справа № 9/5014/969/2012 (5/65/2011)  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А., суддя  Барбашова С.В. 
секретар судового засідання Євтушенко Є.В.
за участю представників:
від стягувача – Конопліцький І.В. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;
від боржника – Шевченко Д.В. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;
приватний виконавець – не з`явився; 
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», м. Сєвєродонецьк Луганської області вх. № 2207 Л/З на ухвалу господарського суду Луганської області від 07.08.2020 р. у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) (суддя – Тацій О.В., повний текст складено та підписано 07.08.2020 р.)
за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ
до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», м. Сєвєродонецьк Луганської області
про стягнення 394  066  751,36 грн.

ВСТАНОВИЛА:
У 2011 році Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі – ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", стягувач) звернулася до господарського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" (далі – ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот") заборгованості за договором поставки природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 в сумі 313 023 445,02 грн., пені в сумі 3 411 912,92 грн., інфляційних нарахувань в сумі 1 499 085,56 грн. та 3% річних в сумі 659 851,08 грн. 
Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.
Рішенням господарського суду Луганської області від 30.11.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.04.2016 рішення господарського суду Луганської області від 30.11.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) скасовано частково. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 8 206 220,29грн., пеню у сумі 3 411 912,92грн., інфляційні нарахування у сумі 67 926 087,57грн., судовий збір за позовом у сумі 72 801,99грн. та за апеляційною скаргою у сумі 80 082,19 грн. У решті рішення залишено без змін. 
Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.04.2016 скасовано, рішення господарського суду Луганської області від 30.11.2015 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) постанову Вищого господарського суду України від 14.06.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) скасовано, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.04.2016 залишено без змін.                                                             
На виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 04.04.2016 у справі № 9/5014/969/2012 господарським судом Луганської області видано відповідний наказ від 04.04.2016 № 9/5014/969/2012 із зазначенням строку пред`явлення його до виконання – до 04.04.2019.
19.03.2019 р. головним держвиконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Сидоренком Р.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58667811 з примусового виконання наказу № 9/5014/969/2012 від 04.04.2016 р.
16.07.2020 р. держвиконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Яковенко В.А. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходженням до відділу заяви представника ДК «Газ України» Бутенко О.О. про повернення виконавчого документа стягувачу.
У п. 3 резолютивної частини цієї постанови зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 16.07.2023 р.
Того ж дня – 16.07.2020 р. стягувач звернувся до приватного виконавця Щербакова І.М. із заявою про відкриття виконавчого провадження.
16.07.2020 р. приватним виконавцем Щербаковим І.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62597669 з примусового виконання наказу № 9/5014/969/2012 від 04.04.2016 р.
На підтвердження надсилання цієї постанови сторонам виконавчого провадження приватним виконавцем надано до матеріалів справи супровідний лист б/н, б/д (т. 12, а.с. 118).
30.07.2020 судом першої інстанції від ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" отримана скарга, в якій заявник просить суд:
- визнати неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича від 16.07.2020 у виконавчому провадженні №62597669;
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.07.2020 у виконавчому провадженні №62597669.
В обґрунтування скарги боржник посилається на ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» та стверджує, що кінцевий строк пред`явлення наказу до виконання – до 04.04.2019 р., оскільки повернення наказу відбулося на підставі заяви стягувача, а не з підстав неможливості виконання рішення або заборони на відчуження майна, відтак відсутні підстави для поновлення строків для повторного пред`явлення наказу з дня його повернення стягувачу.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 07.08.2020 р. у задоволенні скарги боржника відмовлено.
Ухвала суду мотивована, зокрема, з тих підстав, що наказ було пред`явлено стягувачем до виконання в межах встановленого законом трирічного строку (без його пропуску), тому приватний виконавець у відповідності з вимогами законодавства прийняв його до виконання та виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання її неправомірною та скасування. 
Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду від 07.08.2020 р., боржник звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою задовольнити скаргу ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на рішення приватного виконавця Щербакова І.М. з виконання наказу господарського суду Луганської області від 04.04.2016 р. у справі № 9/5014/969/2012.
Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам, викладеним у згаданій скарзі боржника.
У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 строк, від приватного виконавця та стягувача надійшли відзиви на апеляційну скаргу.
Представник стягувача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник боржника у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.
Приватний виконавець або його уповноважений згідно з вимогами чинного процесуального законодавства представник у судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).
Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).
Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).
Наразі, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.
05.10.2016 р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ, відповідно до ст. 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 5 розділу ХІІІ цього закону (Прикінцеві та перехідні положення), виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Частиною 5 цієї статті визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження", строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:
1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;
2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Частиною 5 даної статті встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2018 р. у справі № 727/1256/16-ц, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документу до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа на підставі заяви не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
Незважаючи на те, що такий висновок Великою Палатою Верховного Суду зроблений на підставі аналізу ст.ст. 22, 23, 25, 26, 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, який втратив чинність 05.01.2017 р., правові норми, закріплені в ч. 4 та в ч. 5 ст. 12, а також в ч. 5 ст. 37 ЗУ № 1404-VІІІ є аналогічними правовим нормам, які були передбачені у п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 23, ч. 3 ст. 23, ч. 5 ст. 47 ЗУ 606-ХІV, тому цей правовий висновок підлягає врахуванню.
Отже, після пред`явлення стягувачем наказу господарського суду Луганської області № 9/5014/969/2012 від 04.04.2016 р. до виконання ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, встановлений ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа до виконання у 3 роки перервався та, відповідно, 16.07.2020 р. його перебіг розпочався заново.
Оскільки повернення наказу стягувачу органом ДВС 16.07.2020 р., звернення стягувача до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження та повторне відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем своєю постановою відбулося в один і той самий день – 16.07.2020 р., тому в даному випадку відсутня необхідність встановлення конкретного юридичного факту з яким законодавець пов`язує початок перебігу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання після його переривання, у зв`язку з тим, що всі зазначені 3 юридичних факти мали місце 16.07.2020 р., відтак ця обставина не має вирішального значення при перегляді судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали суду. 
За таких обставин, викладені боржником доводи у скарзі на постанову про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця Щербакова І.М. від 16.07.2020 р. та в апеляційній скарзі щодо спливу строку пред`явлення наказу 04.04.2019 р. спростовуються матеріалами справи, тому місцевий господарський суд на законних підставах відмовив у задоволенні згаданої скарги ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот».
З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За приписами ст. 344 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284, 326, 327, 339-345 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу господарського суду Луганської області від 07.08.2020 р. у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 20.10.2020 р.

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова