Постанова
Іменем України                            
                                   
01 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 415/1349/18
провадження № 61-46163св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         Черняк Ю. В. 
 
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Луганської області       від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Коротенка Є. В.,      Коновалової В. А., Луганської В. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 20 листопада       2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
Відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 117 000,00 грн, яка складається із:                7 997,69 грн заборгованості за кредитом, 109 002,31 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.
 
З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути                        з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 20 листопада 2009 року б/н у розмірі 117 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня    2018 року у складі судді Фастовця В. М. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, установивши, що надані позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, що свідчить про необізнаність останньої з цим документом, а       у підписаній відповідачем заяві від 20 листопада 2009 року є єдина умова  притаманна кредитному договору, - бажання отримати платіжну кредитну карту «Універсальна», будь-які інші умови, у тому числі така істотна умова кредитного договору як розмір кредиту, у вказаній заяві не зазначені,  дійшов висновку про те, що позивач не довів факт укладення кредитного договору між сторонами.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Луганської області від 12 вересня 2018 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня        2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                        АТ КБ «ПриватБанк») задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 листопада 2009 року               у розмірі 23 104,01 грн, яка складається із: 7 997,69 грн заборгованості за кредитом, 15 106,32 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.
У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01 травня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 89 868,18 грн відмовлено за необґрунтованістю.
У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 22 лютого 2015 року у розмірі 4 027,81 грн відмовлено за спливом строку позовної давності.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі заяви-анкети від 20 листопада 2009 року, яка підписана відповідачем, банк надав відповідачу кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення -            30 квітня 2016 року та в листопаді 2009 року видав відповідачу кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому була перевипущена. Позичальник з листопада 2009 року по червень 2014 року користувалась кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість за кредитом та відсотки за його користування, тобто погодилась з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, однак належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками за період з 20 листопада 2009 року до 30 квітня 2016 року, а тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 22 лютого    2015 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, щопозивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 22 лютого 2015 року, враховуючи те, що останній платіж відповідач здійснила 13 червня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся у лютому 2018 року.
Також суд апеляційної інстанції виходив із того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування - 30 квітня          2016 року, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01 травня              2016 року по 31 грудня 2017 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги банку, не врахував, що  між сторонами кредитний договір не укладався, умови кредитування непогоджені, адже сторони не визначили істотну умову кредитного договору - розмір кредиту.
Крім того, апеляційний суд прийняв від позивача нові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, не з`ясувавши неможливість їх подання до суду першої інстанції.
 
Постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 вересня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Коломієць Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 листопада 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»,правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою анкети-заяви.
 
У вказаній заяві зазначені дані ОСОБА_1 : місце проживання, телефон, інформація про сімейний стан, розмір доходів, вид платіжної картки - кредитка «Універсальна», за якою відповідач зажадав отримати кредитний ліміт - 600,00 грн, однак у розділі «Банківська послуга» у графі кредитний ліміт вказана цифра - «0».
 
У наданій банком довідці про умови кредитування від 20 листопада                2009 року, яка підписана ОСОБА_1 , зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом (2,5 %), розмір щомісячних платежів (7 %) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів -            до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні.
 
Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» не підписані позичальником.
 
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим банком, станом на 31 грудня 2017 року за вказаним договором утворилась заборгованість у розмірі           117 000,00 грн, яка складається із: 7 997,69 грн - тіло кредиту, 109 002,31 грн - відсотки за користування кредитом.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -               у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
Судом першої інстанції встановлено, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку не містить даних про те, який кредитний ліміт було встановленовідповідачу.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 31 грудня 2017 року, посилався на заяву-анкету від 20 листопада 2009 року, довідку про умови кредитування, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи за банківськими картками
 
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування,         а також містяться додаткові положення та інші умови.
 
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету від 20 листопада 2009 року.
 
Верховний Суд вважає, що у зазначеному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). 
 
Отже, посилання апеляційного суду на те, що позичальник погодився з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами обслуговування кредитних карт, оскільки користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість, є помилковим.
 
Разом із тим, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку та Тарифів, подав до суду першої інстанції Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»                  від 20 листопада 2009 року, яка підписана відповідачем та визначає, зокрема, розмір процентів за користування кредитом, комісії та пені, а також штрафів (а. с. 12), а також розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором від 20 листопада 2009 року.
 
Заперечень щодо підписання вказаної довідки відповідачем не надано.
 
Отже, договірні правовідносини сторін зафіксовані в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які є складовими укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.
 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти           у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,69 грн, оскільки банк має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Однак колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду            в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року до 30 квітня 2016 року у розмірі 15 106,32 грн.
 
Так, визначаючи розмір вказаної заборгованості, суд апеляційної інстанції помилково керувався Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», згідно з якими базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) на час укладання договору складала 2,5 %, з 01 вересня 2014 року - 2,9 %, з 01 квітня 2015 року - 3,6 %.
 
Апеляційний суду не врахував, що надані до апеляційного суду та суду першої інстанції витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містять різні умови (а. с. 12, 127) та не врахував, що базова відсоткова ставка за користування кредитом визначена у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»                 від 20 листопада 2009 року.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
З огляду на процесуальні повноваження Верховного Суду, визначені         статтею 400 ЦПК України, та на те, що апеляційний суд не перевірив й не встановив ті фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення позовних вимог, постанова апеляційного суду в частині стягнення                            з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі                15 106,32 грн підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Луганської області  від 12 вересня 2018 року        в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанову Апеляційного суду Луганської області від 12 вересня 2018 року          в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 7 997,69 грн залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк