ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 629/6658/18
провадження № 61-19794св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,                  Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Прогрес»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2019 року в складі судді Мицик С. А. та на постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року в складі колегії суддів Котелевець А. В., Кіся П. В., Піддубного Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ПОСП «Прогрес» та просила визнати недійсним договір оренди землі від 01 січня 2009 року, укладений між нею та ПОСП «Прогрес», зареєстрований 10 вересня 2009 року в Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» за № 040967700053.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач указувала, що вона є власником                 земельної ділянки, яку на підставі укладеного з відповідачем договору                         від 05 березня 2003 року передала йому в оренду. Додатковою угодою від 05 березня 2007 року строк дії договору продовжений на п`ять років.
 
Після закінчення строку оренди ОСОБА_1 вирішила обробляти земельну ділянку самостійно, в зв`язку з чим її син на підставі довіреності звернувся до орендаря з заявою, в якій просив звільнити земельну ділянку, на що товариство повідомило, що 01 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес» укладений договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, зареєстрований 10 вересня                  2009 року в Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» за номером 040967700053.
 
Позивач указувала, що договір вона не підписувала, копія договору була направлена на адресу її сина лише в березні 2012 року після його звернення до відповідача з проханням звільнити земельну ділянку; договір був укладений за три роки до закінчення строку договору, погодженого сторонами на підставі додаткової угоди від 10 січня 2007 року; її ніхто не повідомляв про бажання укласти договір оренди землі від 01 січня 2009 року; орендну плату за землю вона не отримувала, а розмір такої плати визначений у договорі в меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством.
 
Позивач указувала, що договір оренди землі від 01 січня 2009 року укладений під впливом обману та всупереч її волі, оскільки б не передала свою земельну ділянку в оренду за таку плату. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела в установленому законом порядку факт обману, наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, а також істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2019 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. 
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 з пропуском строку на касаційне оскарження подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2019 року та на постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року поновлено позивачеві строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Позивач указує, що не могла підписати договір від 01 січня 2009 року, оскільки на той час проживала в іншій області. Договір містить украй невигідні умови, які не відповідають інтересам орендодавця, а розмір орендої плати встановлий на рівні нижчому, ніж це передбачено законодавством, отже орендар увів її в оману щодо умов договору, що є підставою для визнання його недійсним. 
 
Відзив на касаційні скарги
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив відповідача на дану касаційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
ПОСП «Прогрес» указувало, що договір від 01 січня 2009 року підписаний позивачем особисто, в ньому наявні всі істотні умови, а розмір орендної плати визначений із урахуванням вимог закнодавства. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес» укладений договір оренди земельної ділянки площею 8,7906 га, зареєстрований у Лозівському районному відділі земельних ресурсів 03 квітня 2003 року за № 176, строком дії - до 31 грудня 2007 року.
 
На підставі додаткової угоди від 05 березня 2007 року строк дії вказаного договору продовжено на п`ять років. Додаткова угода зареєстрована в Лозівському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК»              при Державному Комітеті України по Земельних ресурсах 09 лютого 2007 року за № 11.
 
У пункті 2.4.1. договору сторони передбачили, що за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцеві щорічно орендну плату в натуральній формі у розмірі не менше 1 % від вартості земельної ділянки, проіндексованої згідно з чинним законодавством. Орендна плата справляється також і у випадках, якщо орендар з поважних причин тимчасово не використовує земельну ділянку за умовами договору.
 
01 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес» укладено договір оренди земельної дідянки площею 7,9696 га строком на 10 років, зареєстрований у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр при Державному Комітеті України по Земельних ресурсах» 10 вересня 2009 року за № 040967700053. 
 
У пункті 8 сторони передбачили, що щорічна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі не менше 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1530 грн.
 
Актом до договору оренди землі від 01 січня 2019 року визначено межі земельної ділянки.
 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня                   2012 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 24 червня 2014 року в справі № 2а-4809/12/2070, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міськрайонного управління Держкомзему в                   м. Лозова та Лозівському районі, головного управління Харківської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах, третя особа ПОСП «Прогрес» про визнання незаконної бездіяльності, визнання незаконними рішення про державну реєстрацію договору від 01 січня 2009 року, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
 
30 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області з заявою про те, що заява про реєстрацію в державному реєстрі земель та укладений 01 січня 2009 року договір оренди землі містять ознаки підробки та подальшого використання не встановленими особами. Заяву внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012220380000147 за частиною четвертою статті 358 КК України.
 
Постановою слідчого відділення розслідувань у сфері господарської та службової діяльності СВ Лозівського ВП ГУНП в Харківській області від 19 квітня 2018 року кримінальне провадженняи було закрито в зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України.
 
У ході досудового розслідування встановлено, що договори оренди землі, акти приймання-передачі земельної ділянки та заяви фактично підписані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не 01 січня 2009 року, а раніше - в вересні 2018 року. При цьому, в документах була вказана дата саме 01 січня 2009 року. В зв`язку з цим посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що 01 січня 2009 року вони не знаходились на території с. Тихопілля Лозівського району Харківської області, є обґрунтованим, однак не свідчить про те, що вказані документи вони не підписували.
 
Обставини щодо посвідчення секретарем виконавчого комітету Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області довіреності від 05 вересня 2008 року на ім`я ОСОБА_4 , яка видана для реєстрації договорів оренди земельної ділянки (паю) 210 особам, у тому числі ОСОБА_1 , були предметом судового розгляду.
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 березня 2019 року, в справі № 629/708/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до секретаря Тихопільської сільської ради Лозівськго району Харківської області про визнання незаконними нотаріальних дій та визнання правочину недійсним відмовлено.
 
У суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від              15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній                               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року в справі                              № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19),   від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження  № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження                                              № 61-16847св18).
 
Установивши, що ОСОБА_1 підписала договір оренди земельної ділянки, чим засвідчила, що його текст прочитаний, умови їй повністю зрозумілі, юридичні наслідки укладення договору та обов`язки сторін, їх захист, витрати, пов`язані з оформленням цього договору, нотаріус роз`яснила, й позивач не довела в установленому законом порядку факт обману щодо умов договору під час його укладення та наявність умислу в діях відповідача ПОСП «Прогрес» щодо введення позивача в оману, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним із підстав укладення під впливом обману. 
 
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (стаття 21 Закону).
 
Пунктами 11 і 26.3 договору оренди від 01 січня 2009 року орендодавець має право вимагати від орендаря збільшення розміру орендної плати. 
 
Із огляду на викладене, суди обґрунтовано відхилили посилання позивача на невідповідність розміру орендної плати як підставу для визнання його недійсним, оскільки сторони договору є вільними при визначенні його умов, а орендодавець не позбавлений права звернутися до орендаря з заявою про перегляд розміру орендної плати. 
 
Оскільки позовна давність застосовується лише в разі обґрунтованості позовних вимог, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для вирішення питання про її застосування в даній справі. 
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для                       залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня            2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              Н. О. Антоненко
  В. І. Журавель
  М. М. Русинчук