Номер провадження: 22-ц/813/3877/20 
Номер справи місцевого суду: 503/312/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третіх особ, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Державна Казначейська служба України, Кодимський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
                                ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 06 серпня 2018 року старшим лейтенантом Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 106-1 КУпАП. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року постанову Кодимського ВП Балтського ВП ГУ НП в Одеській області від 06.08.2018 року - скасовано, провадження відносно ОСОБА_1 - закрито. При цьому, під час розгляду справи в суді з позивача в примусовому порядку стягнуто кошти у розмірі 595 грн. 00 коп. У зв`язку з чим, позивачем до Кодимського ВП Балтського ВП ГУ НП в Одеській області подано скаргу з вимогою вирішити питання про повернення йому безпідставно стягнених коштів, в якій йому було відмовлено.
Позивач зазначив, що він є інвалідом II групи та хворий на онкологічне захворювання. У зв`язку із вказаними обставинами у позивача погіршилось здоров`я і він сплатив 1100 грн. на лабораторне обстеження.
Позивач вказав, що наслідком зазначених дій стало виникнення у нього тяжкого психологічного стану і як наслідок, погіршення стану його здоров`я, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль для організації його життя і стабілізації стану здоров`я. Розмір заподіяної моральної шкоди він оцінює в 20 000 грн.
У зв`язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з державного бюджету України на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 1695 грн. та завдану моральну немайнову шкоду у розмірі 20 000 грн.
Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області цивільну справу направлено за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року в повному обсязі, встановити підсудність та направити справу для розгляду до Кодимського районного суду Одеської області за місцем реєстрації ОСОБА_1 та фактичного проживання, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Належним чином повідомлені учасники справи, до судового засідання, призначеного на 23.06.2020 року на 15 годину 30 хвилин не з"явилися.
Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Від інших учасників справи заяв про відкладення розгляду справи не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Державну казначейську службу України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.04.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Кодимський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.06.2020 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 340 грн. штрафу, погашеного в порядку примусового виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення, стягнутого виконавчого збору у розмірі 34 грн. та стягнутих витрат виконавчого провадження у розмірі 221 грн., а всього в загальній сумі 595 грн. — скасовано та провадження у цій частині вимог - закрито та роз`яснено ОСОБА_1 , що вимоги про стягнення штрафу, погашеного в порядку примусового виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення, про відшкодування стягнутого виконавчого збору та стягнутих витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства України.
При цьому, продовжено розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні збитків у розмірі 1100 грн. витрачених позивачем на лабораторне дослідження та про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції всім зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи, яка переглядається в апеляційному порядку вбачається, що:
- 06 серпня 2018 року старшим лейтенантом Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення на підставі якого винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 106-1 КУпАП;
- рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року зазначену постанову скасовано, а провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення;
- на виконання постанови Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області з пенсії позивача державним виконавцем Кодимського ВДВС ГТУЮ в Одеській області було стягнуто кошти у розмірі 595 грн. 00 коп.
Як зазначає позивач, у зв`язку з незаконними діями відповідачів у нього погіршилось здоров`я, внаслідок чого він вимушений був понести витрати на лабораторне обстеження у розмірі 1100 грн.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що:
-позивач звертаючись до суду з даним позовом не залучив в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, як орган на який законом покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету та не заявив клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин) на належного;
- позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідачів вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим він обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого він при цьому виходив.
Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.
Як вбачається з матеріалів справи, постанову Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 106-1 КУпАП, якою ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. скасовано, як протиправну рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року, а провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП. Дана постанова, ухвалена в порядку адміністративного судочинства України, у встановленому порядку оскаржена не була і вступила в законну силу.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно статей 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 1, частиною третьою статті 19, статтею 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової-) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).
Враховуючи наведене, само по собі не залучення до участі у справі в якості відповідача Державної казначейської служби України не є самостійною і достатньою підставою для відмови у заявлених вимогах про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу.
Крім того, в розумінні ч.3 ст. 53 ЦПК України суд не позбавлений права з власної ініціативи залучати в якості третіх осіб без самостійних вимог осіб, що не є стороною у справі у разі, якщо вважає, що на їх права і обов`язки може вплинути судове рішення.
Також суд виходив з недоведеності позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Колегія суддів звертає увагу на таке.
Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав вже є достатнім підтвердження незаконних дій органу щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди позивач зазначив, що витратив на лабораторне дослідження свого здоров`я 1100 грн., яке, як зазначає хворий на онкологічне захворювання позивач, погіршилося у зв`язку з незаконним списанням грошових коштів в порядку примусового виконання постанови Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка на час фактичного виконання була скасована рішенням Кодимського районного суду Одеської області.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Позивач додав до позовної заяви квитанцію про оплату 1100 грн. на рахунок ТОВ «АЦЛ «Цельс» з призначенням реагентів та витратних матеріалів для проведення ПЛР (а. с. 10).
Таким чином з матеріалів справи вбачається і позивачем доведено факт незаконності дій Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача постановою до адміністративної відповідальності, яка на час фактичного виконання була скасована рішенням Кодимського районного суду Одеської області та факт оплати ним грошових коштів на рахунок ТОВ «АЦЛ «Цельс» з призначенням реагентів та витратних матеріалів для проведення ПЛР.
Проте, жодного доказу про наявність причинного зв`язку між незаконністю списання коштів в порядку примусового виконання постанови Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка на час фактичного виконання була скасована рішенням Кодимського районного суду Одеської області та матеріальними збитками у розмірі оплати 1 100 грн. за лабораторні дослідження у зв`язку з погіршенням здоров`я, позивачем не представлено.
Крім того, позивач вказує, що хворіє на онкологічне захворювання і враховуючи наведене сам по собі факт проведення ним лабораторного дослідження стану його здоров`я, не свідчить про наявність такого причинного зв`язку.
До того ж позивач не надав належних і достатніх доказів, що стан його здоров`я дійсно погіршився у зв`язку з фактичним примусовим виконанням постанови Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка на час фактичного виконання була скасована рішенням Кодимського районного суду Одеської області у порівнянні до стану здоров`я позивача, який був до фактичного виконання постанови Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1 100 грн. у зв`язку з недоведеністю вимог про стягнення матеріальної шкоди відповідає встановленим у справі обставинам.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду та правильність рішення суду першої інстанції в цій частині з наведених судом обґрунтувань щодо недоведеності вимог про стягнення матеріальної шкоди не спростовують і тому задоволенню не підлягають.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про незаконність висновків суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з незалученням до участі у справі в якості відповідача Державної казначейської служби України заслуговують на увагу.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, підлягає зміні в частині підстав відмови з урахуванням наведених у цій постанові суду апеляційної інстанції обґрунтувань. 
Відносно рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.
Встановивши, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року скасовано постанову Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області від 06.08.2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 106-1 ч. КУпАП, яке набрало законної сили, суд першої інстанції не врахував, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав вже є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.
Отже, само по собі безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, тобто незаконні дії Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області у відношенні позивача є в розумінні ст. 23 ЦК України підставою для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який обґрунтовував свої душевні страждання, як незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, так і фактом фактичного списання з його пенсії по інвалідності 2-ї групи, встановленої у 2014 році довічно, грошових коштів на виконання вже скасованої на той час постанови і неповідомленням Кодимським ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області державної виконавчої служби про скасування в судовому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, про що (існування справи в порядку адміністративного судочинства) ГУНП в Одеській області було обізнано і рішення суду від 19.11.2018 року в апеляційному порядку не оскаржило.
Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими твердження позивача про завдання йому моральної шкоди за наведеними ним обґрунтуваннями позову та доводів апеляційної скарги.
Разом з тим, колегія суддів вважає моральну шкоду, яку позивач просить стягнути в сумі 20 000 грн. занадто завищеною і не доведеною позивачем у заявленому розмірі.
Виходячи з встановлених у справі обставин та із засад справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ГУ НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. В іншій частині вимог позивача про стягнення моральної шкоди слід відмовити.
При цьому, з встановлених у справі обставин не вбачається, що орган державної виконавчої служби виконуючи в примусовому порядку постанову Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності шляхом стягнення штрафу у розмірі 340 грн. був обізнаний про те, що дана постанова на час фактичного списання з пенсійного рахунку позивача грошових коштів на погашення штрафу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження вже була скасована в судовому порядку.
Крім того, позивачем не надано доказів про визнання в судовому порядку незаконними дії державного виконавця або Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області пов`язані з не виконанням вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо не направлення ОСОБА_1 , як боржнику, постанови про відкриття виконавчого провадження та ненадання йому можливості подати декларацію про доходи та майно з попередженням про відповідальність за неподання такої декларації або за внесення до декларації завідомо неправдивих відомостей, а також ненадання можливості боржнику оскаржити постанову про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах про стягнення моральної шкоди з ГУНП в Одеській області – скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішенням службової особи Головного управління Національної поліції в Одеській області, 3 000, 00 (три тисячі) гривень.
В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року в частині підстав відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди змінити з урахуванням обґрунтувань відмови наведених в цій постанові суду апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 14.07.2020 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:        А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова