П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 вересня 2020 року
м. Київ
 
Справа № 9901/130/19
Провадження № 11-70заі20
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю: секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
представника відповідача - Нарольської Т. С.,
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про скасування рішення ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України»
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ВРП на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року (судді Кравчук В. М., Єзеров А. А., Коваленко Н. В., Стародуб О. П., Чиркін С. М.),
У С Т А Н О В И Л А :
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв не у спосіб, визначений законом, оскільки ВРП могла звільнити суддю на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України тільки у випадку відсутності прийнятого рішення за поданням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ). ВРП не наділено повноваженнями приймати рішення за поданням ВРЮ, на підставі якого вже було прийнято відповідне рішення. 
ОСОБА_1 також зауважив, що ВРП не мала права його звільняти  із посади судді за вчинення істотного дисциплінарного проступку. Такий вид дисциплінарного порушення судді, як «вчинення істотного дисциплінарного проступку» було закріплено у Конституції України та Законі України «Про судоустрій і статус суддів» лише 30 вересня 2016 року. В той же час, інкриміновані позивачу порушення мали місце до 2012 року, коли навіть не існувало поняття «вчинення істотного дисциплінарного проступку». Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В цьому випадку позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за правопорушення, відповідальність за яке було встановлено вже після інкримінованих ОСОБА_1 порушень.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 30 січня 2020 рокузадовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнав протиправним та скасував рішення ВРП від 5 лютого 2019 року 
№ 329/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
При цьому суд першої інстанції, посилаючись на приписи статті 58 Конституції України та висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справах № 800/17/17 (800/268/16), № 800/86/17, № 800/553/17, № 800/571/17, дійшов висновку, що строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. А також зауважив, що питання дотримання процедурного аспекту притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (дотримання строку, вмотивованість рішення) є однією з основоположних гарантій суддівської незалежності.
Не погодившись із цим судовим рішенням, ВРП подала апеляційну скаргу, у якій, зазначивши, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду порушив норми матеріального права, зокрема щодо дискреційних повноважень ВРП, просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
На обґрунтування своїх вимог ВРП зазначила, що правомірно на підставі пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» розглянула рішення ВРЮ від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 яким внесено подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про звільнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за порушення присяги, а відтак ухвалила за ним оскаржуване рішення.
Також ВРП зазначила, що оскаржуване у цій справі рішення ВРП постановила як орган, який з 30 вересня 2016 року уповноважений ухвалювати рішення про звільнення судді з посади з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. До 30 вересня 2016 року такими повноваженнями (стосовно суддів, обраних безстроково) була наділена ВРУ.
До Великої Палати Верховного Суду також звернувся ОСОБА_1 з апеляційною скаргою про перегляд рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року, у якій просить змінити зазначене судове рішення, додавши в його описовій частині посилання на неможливість розгляду ВРП подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги через розгляд цього питання раніше ВРУ. 
У відзиві на апеляційну скаргу ВРП Рева С. В. вважає, що скарга є необґрунтованою та підлягає відхиленню.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ВРП зазначила, що доводи скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства і скарга підлягає відхиленню.
Велика Палата Верховного Суду ухвалами від 24 лютого та 19 березня 2020 року відкрила апеляційне провадження за апеляційними скаргами ВРП та ОСОБА_1 про перегляд рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року.
Ухвалою від 9 квітня 2020 року Велика Палата Верховного Суду призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
У квітні та червні 2020 року від адвоката ОСОБА_1 - Реви Д. С. надійшли заяви про розгляд цієї справи за відсутності позивача.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 3 вересня 2020 року задовольнила заяву ВРП про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні представник ВРП підтримала апеляційну скаргу та надала пояснення, аналогічні наведеним у скарзі доводам. 
Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та аргументи у відзивах на них, заслухавши представника відповідача, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для залишення без задоволення скарги ОСОБА_1 та задоволення скарги ВРП.
Суд першої інстанції установив такі фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 із серпня 1980 року по червень 1987 року працював народним суддею Луцького міського народного суду Волинської області.
Постановою Верховної Ради України від 29 листопада 2001року № 2869-ІІІ позивач обраний на посаду судді Київського районного суду м. Одеси безстроково.
27 грудня 2001 року позивач склав присягу судді.
Відповідно до Указу Президента України від 1 червня 2004 року № 597/2004 позивача призначено на посаду заступника голови цього ж суду.
11 лютого 2014 року ВРЮ розглянула рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 30 травня 2013 року № 1590/дп-13 щодо внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги, висновок секції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад від 17 грудня 2013 року, матеріали перевірки, проведеної членом ВРЮ ОСОБА_3 за вказаною рекомендацією, та прийняла рішення № 92/0/15-14 про внесення подання до ВРУ про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси.
Підставою для рішення про внесення такого подання стали висновки ВРЮ про обґрунтованість висновків ВККС, викладених у рішенні від 30 травня 2013 року № 1590/дп-13 про направлення рекомендації для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси, відповідно до якого ОСОБА_1 при розгляді судових справ не виконував обов`язки судді щодо справедливого та безстороннього розгляду і вирішення судових справ відповідно до закону із дотриманням засад і правил судочинства, порушення при вирішенні судових справ норм процесуального і матеріального права, а також вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності.
ОСОБА_1 оскаржив зазначене рішення ВРЮ до Вищого адміністративного суду України, який постановою від 19 червня 2014 року (справа № 800/148/14) відмовив у задоволенні позову, вказавши на законність оскаржуваного рішення.
24 лютого 2014 року ВРЮ внесла до ВРУ подання від 17 лютого 2014 року № 12/0/12-14 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції апарату ВРУ на такому поданні.
29 вересня 2016 року ВРУ прийняла Постанову № 1603-VIII (далі - Постанова № 1603-VIII) про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням присяги судді.
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом (з урахуванням уточнень позовних вимог) про визнання дій та бездіяльності ВРУ протиправними, визнання незаконною та скасування Постанови № 1603-VIII про звільнення його з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги та закриття дисциплінарного провадження щодо нього.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 6 жовтня 2016 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 800/532/16 за позовною заявою ОСОБА_1 до ВРУ про визнання дій протиправними та скасування Постанови № 1603-VIII. У зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України ухвалою від 11 січня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв справу № 800/532/16 до провадження. За результатом розгляду справи цей суд 11 травня 2018 року прийняв рішення, яким задовольнив частково позов ОСОБА_1 :
- визнав протиправними дії ВРУ з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги на позачерговому засіданні 29 вересня 2016 року;
- визнав незаконною та скасував Постанову №1603-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв'язку з порушенням присяги судді;
- в задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Ухвалюючи це рішення, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду керувався тим, що відбулося порушення права ОСОБА_1 на участь у процесі прийняття оскаржуваного рішення у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог частини п`ятої статті 216-1 Регламенту ВРУ про обов`язкове повідомлення судді про проведення засідання, на якому розглядатиметься питання про звільнення цього судді, не пізніше ніж за три дні до дня засідання. Судом також вказано на порушення порядку адміністративної процедури розгляду питання про звільнення позивача у зв`язку з неоголошенням головуючим на пленарному засіданні ВРУ подання ВРЮ про звільнення судді, що передувало б обговоренню питання про звільнення позивача, яке також не відбулося.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 13 листопада 2018 року апеляційні скарги ВРУ та ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року - без змін.
У зв`язку з набранням з 30 вересня 2016 року чинності Законами України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» та № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВРУ листом від 11 грудня 2018 року № 04-29/15-2485 (259256) надіслала до ВРП матеріали подання ВРЮ щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді для подальшого їх опрацювання та прийняття відповідного рішення.
Розглянувши це подання, ВРП, керуючись пунктом 3 частини шостої статті 126, пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України, статтею 56, пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), статтею 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», прийняла рішення від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України» за вчинення істотного дисциплінарного проступку.
Не погодившись із рішенням ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції до набрання чинності Законом № 1401-VIII) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) було внесено зміни до Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), які набрали чинності з 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI у новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
Відповідно до пункту 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 192-VIIIзаяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону № 2453-VI у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.
Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції до набрання чинності Законом № 1401-VIII) та пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення; далі - Закон № 22/98-ВР) передбачено, що в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР порушенням суддею присяги є:
- вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;
- недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; 
- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;
- порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
На підставі частини першої статті 100 Закону № 2453-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням ВРЮ.
Частинами першою, другою та п`ятою статті 105 Закону № 2453-VI передбачено, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені ВККС або ВРЮ. На підставі подання ВРЮ, ВРУ приймає постанову про звільнення судді з посади.
Матеріалами справи встановлено, що 11 лютого 2014 року ВРЮ прийняла рішення № 92/0/15-14 про внесення подання до ВРУ про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 5 січня 2017 року набрав чинності Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону № 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП входить ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
Частиною другою статті 112 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII.
На підставі пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи ВРУ, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Таким чином, суддя звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, якщо до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ.
Оскільки після скасування Постанови ВРУ від 29 вересня 2016 року № 1603-VІІІ подання ВРЮ від 17 лютого 2014 року № 12/0/12-14 не було реалізоване та залишилось чинним, то ВРП, яка наділена правом звільняти суддів відповідно до наведених вище норм законодавства, правомірно розглянула вказане подання ВРЮ. 
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими висновки Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду про те, що у ВРП були передбачені законом підстави для розгляду питання звільнення позивача з посади судді. 
Відповідно до статті 18 Закону № 1798-VIII ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Згідно із частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від її складу.
На підставі частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Згідно із частиною першою статті 5, частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від 5 лютого 2019 року № 8 та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та її 19 членами, які брали участь у його ухваленні.
Таким чином, немає підстав, визначених пунктами 1 та 2 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.
Оцінюючи рішення ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 на його відповідність пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, Велика Палата Верховного Суду вважає, що це рішення містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену Конституцією України, та є вмотивованим.
Так, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді було рішення ВРЮ від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 про внесення до ВРУ подання про звільнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.
Підставою для ухвалення вказаного рішення стало рішення ВККС від 30 травня 2013 року № 1590/дп-13, прийняте за наслідками дисциплінарного провадження, у якому встановлені факти, які свідчать про систематичне і умисне порушення суддею Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 присяги судді; рекомендовано ВРЮ вирішити питання щодо внесення подання про звільнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді; копію рішення, що містить інформацію про факти та обставини вчинення суддею Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 умисних порушень норм матеріального і процесуального права, направити Генеральному прокурору України для надання цим порушенням правової оцінки і вжиття заходів на захист інтересів держави.   
Указане рішення ВККС було предметом судового розгляду.
Вищий адміністративний суд України постановою від 6 лютого 2014 року у справі № 800/436/13 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення ВККС від 30 травня 2013 року №1590/дп-13.
Також і рішення ВРЮ від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 було предметом судового розгляду, а постановою Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року у справі № 800/148/14 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання його незаконним. Постановою Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року (провадження № 21-354а14) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року відмовлено.
Це рішення Верховного Суду України мотивовано тим, що за результатами проведеної перевірки ВККС та ВРЮ встановлено свідоме та систематичне порушення суддею ОСОБА_1 законів України при відправленні правосуддя, а вчинені дії порочать звання судді, викликають сумнів у його об`єктивності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов`язків.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, у силу вимог частини четвертої статті 78 КАС факт порушення ОСОБА_1 присяги судді та правомірність рішення ВРЮ від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14, яким внесено подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, не потребують доказування.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), повинно тлумачитись у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження щодо перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами. Проте у ВРП не було жодних особливих або непереборних обставин, які могли би виправдати втручання в остаточну постанову Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року у справі № № 800/148/14 (провадження 21-354а14).Немає таких обставин і у справі № 9901/130/19.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенціїкожен має право, зокрема, на повагу до свого приватного життя.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що поняття «приватне життя» не виключає відносини професійного або ділового характеру, оскільки саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з навколишнім світом (див. mutatis mutandis рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Німіц проти Німеччини» (Niemietz v. Germany, заява № 13710/88, пункт 29)).
На думку ЄСПЛ, приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 07 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, пункт 25)). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, пункт 47).
За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на доступ до професії як складову права на повагу до приватного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Вислів «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права. Отже, ця фраза передбачає inter alia - формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права. Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. пункти 169-170 рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11).
З прийняттям законів № 1401-VIII та № 1402-VIII відповідальність за дії, з якими ВРЮ пов`язувала внесення подання про звільнення позивача, скасована не була і наслідки таких дій у вигляді звільнення з посади судді не змінились, оскільки не було пом`якшено або скасовано відповідальність за вчинений суддею ОСОБА_1 дисциплінарний проступок.
Так, підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ визначено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до пункту 7 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VІІІ істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний факт допущення суддею грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
На підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що ВРП при прийнятті оскаржуваного рішення діяла на підставі та в межах визначених Конституцією та законами України повноважень.
Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо порушення ВРП строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з таких міркувань.
На момент вчинення суддею  ОСОБА_1 дій, які ВРЮ у своєму рішенні від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 розцінила як порушення суддею присяги, норми законів України № 2453-VI та № 22/98-ВР не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги. 
Законом № 192-VIII було внесено зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності з 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI у новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону 
№ 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Згідно із частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону 
№ 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Отже, після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону, тобто не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
При цьому запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 5 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 21 червня 2018 року у справах № 11-272сап18 та № 11-78сап18, від 1 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (П/9901/311/18), від 13 лютого 2020 року у справі № 9901/58/19, від 12 березня 2020 року у справі № 9901/777/18, від 14 травня 2020 року у справі № 9901/187/19.
Слід зазначити, що під час розгляду цієї справи встановлено, що дії, з якими ВРП пов`язувала підстави звільнення  ОСОБА_1 з посади судді, були враховані всі обставини, зокрема, стаж роботи на посаді судді, стан здоров`я (позивач є інвалідом IIгрупи), негативну характеристику з місця роботи, численні скарги та заяви народних депутатів України, ЗМІ, посадових та службових осіб, громадян на дії ОСОБА_1 .
Незаконність прийнятих ОСОБА_1 судових рішень з умисним та систематичним грубим порушенням норм матеріального та процесуального права встановлена рішеннями судів апеляційної інстанції, постановлених у 2004 - 2012 р.р. 
Відтак 11 лютого 2014 року, тобто в межах визначеного законом строку, ВРЮ розглянула дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1  та прийняла рішення № 92/0/15-14 про внесення до ВРУ подання про звільнення судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді. 
Як зазначено вище, законність цього рішення підтверджена постановою Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року, яка набрала законної сили.
Таким чином, саме з прийняттям рішення від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею  ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, відтак строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації вказаного рішення ВРЮ.
Оскаржуваним у цій справі рішенням ВРП реалізувала накладене на  ОСОБА_1 рішенням ВРЮ від 11 лютого 2014 року № 92/0/15-14 стягнення, а тому рішення відповідача від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а за своєю суттю є кадровим.
При цьому відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Указаною статтею не встановлено строків для прийняття рішення ВРП та не передбачено застосування строків при розгляді подання відповідного органу про звільнення судді з посади.
Таким чином, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що дисциплінарне стягнення щодо позивача застосоване після спливу передбаченого законом строку.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та його подальше звільнення з посади судді мало підґрунтя у національному законодавстві та у послідовній судовій практиці. Більше того, це законодавство та практика характеризувалися юридичною визначеністю та були доступними для позивача, який мав можливість передбачити наслідки застосування відповідних приписів щодо нього. Немає жодних підстав вважати, що позивач не міг усвідомлювати, що допущене ним недбале ставлення до виконання професійних обов`язків судді та упереджене ставлення, що спричинило необґрунтоване позбавлення права громадян на безсторонній і справедливий суд, свідчать про вчинення дій, які підривають авторитет правосуддята ставлять під сумнів довіру до суду та правосуддя з боку суспільства, а відтак - про порушення присяги судді.
Застосування до позивача дисциплінарної відповідальності у передбаченому законодавством порядку та уповноваженим на це органом у зв`язку з порушенням присяги судді узгоджується з визначеною у пункті 2 статті 8 Конвенції легітимною метою втручання у право на повагу до приватного життя такого судді, зокрема, захистом прав і свобод інших осіб, інших членів суддівського корпусу та судів загалом, довіру до яких і репутацію яких підривають дії судді, що викликає сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності судових органів загалом.
Окрім того, визначаючи, чи були заходи щодо втручання «необхідними в демократичному суспільстві», важливо з`ясувати, чи були причини (з урахуванням справи в цілому) виправданими, належними та достатніми, і чи були ці заходи пропорційними легітимній меті. Вирішуючи, чи було втручання «необхідним», Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРП, яка виконує спрямоване на реалізацію судовою владою функцій із захисту прав і свобод завдання з формування високопрофесійного та доброчесного корпусу суддів, діяла згідно із законом і прийняла пропорційне вчиненому правопорушенню оскаржуване рішення, маючи обґрунтоване та підтверджене чинною постановою Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року у справі №  800/148/14 (провадження 
№ 21-354а14), рішення ВРЮ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення з посади судді) у зв`язку з порушенням присяги судді, що включає встановлення вини як елемента складу проступку.
З огляду на викладене необґрунтованими є доводи позивача про те, що повторне звільнення позивача без поновлення його прав після першого незаконного звільнення є порушенням права на працю та права на приватне життя в розрізі забезпечення формування та розвитку стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру, що є несумісним з приписами пункту 1 статті 8 Конвенції.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII немає, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є помилковим.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Ураховуючи те, що висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи і, крім того, суд при вирішенні справи порушив норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 317, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задовольнити.
3. Рішення Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року скасувати.
4. Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Вищої ради правосуддя від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя	В. С. Князєв 	
Суддя-доповідач	 	О. Б. Прокопенко	 	
Судді:	Н. О. Антонюк	О. Р. Кібенко	 	
 	Т. О. Анцупова	Л. М. Лобойко	 	
 	С. В. Бакуліна	Н. П. Лященко	 	
 	В. В. Британчук	В. В. Пророк	 	
 	Ю. Л. Власов	Л. І. Рогач	 	
 	М. І. Гриців	О. М. Ситнік	 	
 	Д. А. Гудима	О. С. Ткачук	 	
 	Ж. М. Єленіна	В. Ю. Уркевич	 	
 	О. С. Золотніков	О. Г. Яновська