Постанова                                    
Іменем України
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 552/4585/19
провадження № 61-1566св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач - Управління майном комунальної власності міста, 
треті особи: Виконавчий комітет Київської районної ради в місті Полтаві як орган опіки та піклування, територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Управління майном комунальної власності міста, треті особи: Виконавчий комітет Київської районної ради в місті Полтаві як орган опіки та піклування, територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 жовтня 2019 року у складі судді             Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня          2019 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Абрамова П. С.,          Пилипчук Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 3/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/100 частини цього самого будинку.
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилалася на те, що  22 березня 2019 року вона отримала ордер на житлове приміщення - 3/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає разом із сином ОСОБА_2 , і у встановленому законом порядку зареєструвала своє місце проживання за цією адресою. Зазначала, що зверталася до Управління майном комунальної власності міста із заявою щодо можливості приватизації 3/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , однак їй було відмовлено. Вважає, що її та її сина позбавлено можливості належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися 3/50 частинами житлового будинку. У зв`язку з цим просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Київський районний суд міста Полтави рішенням від 16 жовтня 2019 року                      у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції рішення мотивував безпідставністю позовних вимог. При цьому виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження тієї обставини, що житлове приміщення в будинку на АДРЕСА_1 , яке надане їй у користування, є об`єктом приватизації. Також суд виходив з того, що всупереч встановленому законом способу та порядку приватизації, за відсутності відповідного рішення органу приватизації, позивачка просить визнати за нею право власності на житло, однак при здійсненні судочинства суд не наділений повноваженнями органу приватизації.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
Полтавський апеляційний суд постановою від 16 грудня 2019 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 жовтня 2019 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу,          в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що жоден нормативно-правовий акт не містить заборони приватизації такого об`єкта, як частина домоволодіння. Навпаки, законодавство у сфері приватизації житла спрямоване на сприяння задоволенню потреб громадян у здійсненні приватизації державного житлового фонду, а дії державних органів повинні бути спрямовані на впорядкування процесу задоволення таких потреб громадян. Суди дійшли безпідставного висновку про те, що ОСОБА_1 не зверталася до компетентних органів приватизації із заявою для передання їй майна у власність у порядку приватизації, оскільки Управління майном комунальної власності міста листом від 04 квітня 2019 року повідомило позивачці, що частка домоволодіння не є об`єктом приватизації в розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і не може бути приватизована, а вирішення питання щодо набуття права власності на 3/50 частини домоволодіння можливе у судовому порядку. Таким чином, установленого законом порядку звернення до компетентного органу приватизації позивачка дотримала, разом з тим відповідач не роз`яснив, які документи потрібно надавати для приватизації, а одразу відмовив у приватизації, оскільки таке приміщення не є об`єктом приватизації. Також помилковим є посилання судів на те, що спірне житлове приміщення надане позивачці як тимчасове, у зв`язку з чим цей об`єкт не підлягає приватизації, оскільки тимчасовість (у цьому контексті) передбачає те, що особа користується ним до моменту поліпшення житлових умов, а набуття права власності на нього, у тому числі і в порядку приватизації, є поліпшенням житлових умов. Також зі змісту листа-відповіді Управління майном комунальної власності міста від 04 квітня 2019 року не випливає, що це майно не може бути приватизоване, оскільки воно надано у тимчасове користування, а акцентовано увагу лише на тому, що воно не є об`єктом приватизації, у зв`язку з чим і не може бути приватизоване.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
04 лютого 2020 року справа № 552/4585/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради         від 20 березня 2019 року № 55 ОСОБА_1 на склад сім`ї як тимчасове поліпшення житлових умов до отримання житла згідно з чергою надано                 3/50 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке рішенням Київського районного суду міста Полтави від 03 квітня 2018 року у справі                   № 552/1049/18 визнано відумерлою спадщиною та зареєстровано як комунальна власність територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради.
22 березня 2019 року виконавчий комітет Полтавської міської ради видав ОСОБА_1 , на склад сім`ї, до якої входить вона і малолітній син                    ОСОБА_2 , ордер № 4 на право заняття житлового приміщення, що складається з двох кімнат, площею 23,3 кв. м на АДРЕСА_1 , а саме 3/50 частини домоволодіння.
ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання в будинку АДРЕСА_1 .
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга надійшла до Верховного Суду до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи            в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
У частині другій статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплено право громадянина на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.
 
Статтею 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ), який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир                       у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
 
Відповідно до частин першої, десятої та одинадцятої статті 8 Закону                                 № 2482-XІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.  Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. 
 
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. 

До них належить відсутність в особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону № 2482-XІІ, якою визначено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                  від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження 
№ 14-165цс18).
 
Суди встановили, що 22 березня 2019 року виконавчий комітет Полтавської міської ради видав ОСОБА_1 , на склад сім`ї, до якої входить вона і малолітній син ОСОБА_2 , ордер № 4 на право заняття житлового приміщення, що складається з двох кімнат, площею 23,3 кв. м на АДРЕСА_1 , а саме 3/50 частини домоволодіння.
 
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 
від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
 
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Управління майном комунальної власності міста як уповноваженого органу приватизації державного житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Полтави із заявою щодо можливості приватизації 3/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
За результатами розгляду заяви  ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість такої приватизації житла у зв`язку з тим, що частка домоволодіння не є об`єктом приватизації в розумінні Закону № 2482-XІІ і не може бути приватизована, та роз`яснено, що вирішення питання щодо набуття прав власності можливе в судовому порядку.
 
Верховний Суд вважає відмову позивачці у приватизації частини будинку незаконною, а висновки судів попередніх інстанцій помилковими.
 
Так, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Законом № 2482-XІІ саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
 
Закон не містить такої підстави для відмови у приватизації, як неможливість приватизації частини домоволодіння, а тому відповідач, відмовляючи         ОСОБА_1 у здійсненні права на приватизацію, діяв усупереч вимогам статей 2, 8 Закону № 2482-XІІ. У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій безпідставно погодилися з правомірністю відмови Управління майном комунальної власності міста у приватизації позивачкою житлового приміщення та необґрунтовано посилалися на те, що позивачка не зверталася до органу приватизації. 
 
Разом з цим, надаючи оцінку спірним правовідносинам (з урахуванням обраного позивачкою способу захисту порушеного, на її думку, права), Верховний Суд виходить з такого. 
 
Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1  обґрунтовувала його тим, що порушено її право та право її неповнолітнього сина на приватизацію житла, при цьому, посилаючись на статтю 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила визнати за нею право власності на 3/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/100 частини цього самого будинку.
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення                        з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Вирішуючи спір про визнання права власності, слід враховувати, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
 
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
 
Оскільки ні  ОСОБА_1 , ні її син ОСОБА_2  не є власниками 3/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а лише претендують на передання цього майна їм у власність в порядку приватизації, вимоги позову про визнання права власності на це майно на підставі статей 328, 392 ЦК України є необґрунтованими.
 
Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Суди попередніх інстанцій ухвалили правильні по суті судові рішення про відмову в задоволенні позову, однак допустили помилку при їх мотивуванні.
 
За таких обставин рішення Київського районного суду міста Полтави                               від 16 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду                        від 16 грудня 2019 року необхідно змінити шляхом зміни мотивувальної частини оскаржуваних рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун