Справа № 299/2618/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        17 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Куштана Б.П., Мацунича М.В. 
з участю секретаря – Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області на заочне рішення Виноградівського районного суду від 20 вересня 2018 року (головуючий суддя Кашуба А.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області та виконуючого обов`язки начальника Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області Жупанина Віктора Івановича про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі – Управління) та виконуючого обов`язки начальника Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області Жупанина В.І., в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління № 1450-к від 10.08.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Великоком`ятської ЗОШ І-ІІІ ступенів за прогул, поновити на роботі, стягнувши середньомісячний заробіток та моральну шкоду.
Уточнивши позовні вимоги 26.03.2018, позивач остаточно просила поновити її на посаді директора Великоком`ятської ЗОШ І-ІІІ ступенів; стягнути з Управління на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу із 10.08.2017 по день ухвалення рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 388,81 грн; стягнути з Управління на свою користь 50 000 грн моральної шкоди та судові витрати. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач із липня 2000 року працювала на посаді директора Великоком`ятівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (далі – Великоком`ятівська ЗОШ І-ІІІ ступенів). 
Оскаржуваним наказом в.о. начальника Управління освіти молоді і спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області Жупанина В.І. від 10.08.2017 № 1450-к її звільнено з роботи за прогул. 
Цей наказ позивач вважає протиправним, винесеним внаслідок упередженого ставлення до неї відповідача, оскільки з 2016 року це вже третє її звільнення з займаної посади.
Так вперше позивач була звільнена з роботи на підставі наказу начальника Управління №1161-к від 18.07.2016 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України). Рішенням Виноградівського районного суду від 31.08.2016 позивача було поновлено на роботі, на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. 
Вдруге позивача було звільнено з роботи 09.09.2016, на підставі наказу начальника Управління №1161-к від 09.09.2016. Рішенням Виноградівського районного суду від 27.01.2017 позивача поновлено на роботі на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі набуло законної сили і підлягало негайному виконанню.
На думку позивача, з метою недопущення її до роботи, в.о. начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської РДА було видано наступні накази:
- наказ від 09.02.2017 №281-к у третьому пункті якого вказано: «приступити до роботи ОСОБА_1 після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 та передачі документації школи»;
- наказ 09.02.2017 №283-к про відсторонення позивача від виконання обов`язків директора школи на підставі подання прокуратури Закарпатської області від 09.02.2017 №32-1963-17 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності;
- наказ від 28.07.2017 №1408-к, про продовження відсторонення позивача від роботи (виконання службових обов`язків) до закінчення досудового розслідування та розгляду кримінальної справи відносно неї судом.
Позивач зазначала, що останній наказ було видано після закриття провадження у адміністративній справі відносно позивача за ч.1 ст.172-9 КУпАП, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, що стверджується копією постанови Виноградівського районного суду від 08.05.2017 та копією постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 12.06.2017.
У зв`язку з відстороненням ОСОБА_1 від роботи, позивач стверджувала, що не повинна була ходити на роботу, оскільки не могла виконувати свої трудові обов`язки директора школи та не отримувала заробітну плату.
Після відсторонення позивача від роботи на підставі наведених наказів, наказу про допуск останньої до роботи не було видано, такого їй ніхто не надсилав і не ознайомив.
ОСОБА_1 не було передано документацію, печатку і штамп школи, як зазначено у третьому пункті наказу від 09.02.2017 № 281-к. Саме тому позивач стверджувала, що прогулу не допустила та не могла бути звільнена з роботи за прогул.
Також зазначала, що оскаржуваний наказ про звільнення від 10.08.2017 № 1450-к видано з порушення процедури, оскільки перед накладенням на позивача дисциплінарного стягнення у неї пояснень ніхто не відбирав, що суперечить вимогам статті 149 КЗпП України. Трудову книжку нею отримано лише через 5 днів після звільнення.
Стверджувала, що видання наказу про її звільнення за прогул є нічим іншим, ніж зведенням на неї наклепу, образи та приниження її ділової репутації. Внаслідок цих протиправних дій відповідача позивачка захворіла (піднявся артеріальний тиск, з`явилися головні болі), її репутація як вчителя, директора, районного депутата та людини взагалі піддана сумніву, що призвело до заподіяння їй суттєвих моральних страждань.
Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово. 
Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.09.2018 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 10.08.2017. Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 108 482,78 грн без урахування обов`язкових податків та платежів та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1600,00 грн та судові витрати у сумі 5700, 00 грн. Стягнуто з Управління на користь держави України судовий збір у сумі 1724, 83 грн.
Ухвалою Виноградівського районного суд від 22 листопада 2018 року заяву Управління про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
Управлінням рішення суду подано апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, апелянт просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Постанова Закарпатського апеляційного суду від 03.04.2019, якою заочне рішення Виноградівського районного суду від 20.09.2018 було скасовано та у позові ОСОБА_1 – відмовлено, скасована постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
На обґрунтування своєї апеляційної скарги Управління зазначає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 20.09.2018 у даній справі № 299/2618/17 існувало інше рішення Виноградівського районного суду від 27.10.2017 у справі № 299/2916/17 між тими ж сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав; позивачем не доведено витрати на правничу допомогу, надані позивачем докази не містять інформації про надання правової допомоги саме у справі № 299/2618/17, детального опису фактичного обсягу та вартості наданих послуг адвоката; на час ухвалення оскаржуваного рішення у Виноградівському районному суді перебувало кримінальне провадження № 299/36/17, котре було внесено до ЄРДР за № 12016070000000111 від 07.07.2016 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, під час перебування на посаді директора Великоком`ятівську ЗОШ І-ІІІ ступенів, у зв`язку з чим не можна погодитись, що позивач зазнала моральних страждань саме через дії Управління, тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок для відшкодування моральної шкоди позивачу; відсутнє обґрунтування стягнутого розміру моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн; позивач під час відсторонення від виконання посадових обов`язків мала перебувати на робочому місці відповідно до правил трудового розпорядку; 09.08.2017 ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 09:00 до 14:00 год., головним спеціалістом Управління Грабович Л.І. був здійсненимй дзвінок до ОСОБА_1 , але зв`язок був відсутній, про що складено акт; 10.08.2017 спеціалісти Управління витребували пояснення від ОСОБА_1 про причини відсутності на роботі, однак позивач відмовилася надавати пояснення, про що складено акт. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення суду залишити без змін. 
Представник апелянта в судове засідання не з`явився повторно. До апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Управління за наявними у справі матеріалами. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем проведено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому дійшов висновку про поновлення позивача на роботі, стягнення з Управління освіти, молоді і спорту на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно ст.140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створення необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. 
Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.
Згідно з вимогами ст.ст.148,149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Дисциплінарна відповідальність настає лише в разі вчинення працівником дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком визнається винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього законодавством про працю, колективним і трудовим договорами трудових обов`язків.
Безпосередні обов`язки працюючих закріплені в ст.139 КЗпП України та правилах внутрішнього трудового розпорядку. Конкретні завдання та обов`язки працівника, його права та відповідальність закріплюються у посадовій інструкції. Саме за невиконання або неналежне виконання працівником з його вини таких трудових обов`язків може настати дисциплінарна відповідальність цього працівника.
Перед тим як ухвалювати рішення про застосування до працівника стягнення, роботодавець має провести розслідування та зібрати достатньо доказів, які свідчили б про факт вчинення працівником дисциплінарного проступку. Такими доказами можуть слугувати різноманітні документи: доповідні записки інших працівників;  письмові свідчення свідків; повідомлення державних органів, що здійснюють контроль і нагляд за додержанням законодавства, зокрема у сфері використання найманої праці; висновки фахівців; письмові пояснення самих порушників тощо.
Частиною першою статті 149 КЗпП України передбачено, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення від порушника трудової дисципліни роботодавцем вимагається письмове пояснення. Це є доконечною процедурою. Якщо її не дотримано, в органа, що розглядатиме трудовий спір, будуть підстави для скасування наказу роботодавця про накладення дисциплінарного стягнення на порушника. Відмова порушника трудової дисципліни надати письмове пояснення не є перешкодою для застосування до нього дисциплінарного стягнення.
Якщо порушник трудової дисципліни відмовляється надати письмове пояснення, складається відповідний акт у довільній формі, в якому зазвичай указуються обставини порушення, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка вчинила його, де, коли та за яких обставин його вчинено, які наслідки воно мало. Зазначається також, що порушникові було запропоновано надати письмове пояснення, але він відмовився його надати. Акт підписує посадова особа, яка склала цей акт, та не менше ніж два інших працівники (інші особи), які є свідками порушення і відмови порушника дати вказане пояснення. Таким чином фіксується як факт вчинення конкретним працівником дисциплінарного проступку, так і факт відмови надання ним письмового пояснення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до положень ч.1 ст.147 КЗпП України звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. 
Аналіз норм трудового права дає підстави для висновку про те, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі N 296/576/17, провадження N 61-46199св18).
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі
N 489/1609/17, провадження N 61-37729св18, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.07.2000 працювала на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, що стверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 5-6).
Наказом начальника Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації №1161-к від 18.07.2016 ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (згідно з п.1 ст.41 КЗпП України) (а.с.8 т. 1).
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.08.2016 у справі №299/2133/16-ц було скасовано вищевказаний наказ та поновлено позивача на роботі (а.с.9 т. 1).
09.09.2016, на підставі наказу начальника Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації №1661-к від 09.09.2016 ОСОБА_1 повторно було звільнено з роботи (а.с.10 т. 1).
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.01.2017 у справі №299/2430/16-ц (а.с.11 т. 1) ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів із 09.09.2016. 
09.02.2017 в.о.начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської РДА В.Жупанин було видано наказ № 281-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » (а.с. 12 т. 1). 
Першим пунктом вказаного наказу скасовано наказ Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської РДА № «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.09.2016 1661-к. 
Другим пунктом даного наказу позивача поновлено на посаді директора Великоком`ятівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з 09.09.2016. 
Однак у третьому пункті наказу зазначено: «Приступити до роботи ОСОБА_1 після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 та передачі документації школи». 
Фактично ОСОБА_1 не було допущено до роботи.
Цього ж дня, 09.02.2017, на підставі наказу в.о. начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області Жупанина В.І. № 283-к, виданого на виконання подання прокуратури Закарпатської області «Про відсторонення від виконання обов`язків (у порядку ч. 5 ст 65 Закону України «Про запобігання корупції»), ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів до закінчення розгляду адміністративної справи відносно неї судом (а.с.13).
Відповідно до ч.5 ст.65 Закону України «Про запобігання корупції» особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом. Особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом.
Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.05.2017 у справі № 299/361/17 провадження в адміністративній справі за частиною першою статті 172-9 КУпАП про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 - закрито, на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 14-15 т. 1).
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 12.06.2017 апеляційну скаргу прокурора на постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.05.2017 повернуто прокурору. Постанова Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.05.2017 набрала законної сили (а.с.16-18 т. 1).
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2017 у справі № 299/494/17 було задоволено позов ОСОБА_1 - визнано незаконним та скасовано третій пункт наказу №281-К від 09.02.2017 в.о. начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської РДА В. Жупанин «Про поновлення на посад ОСОБА_1 » де зазначено: «Приступити до роботи ОСОБА_1 після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 та передачі документації школи». Визнано незаконним та скасовано наказ №283-К від 09.02.2017 в.о. начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської РДА В. Жупанин «Про відсторонення від виконання обов`язків директора ОСОБА_1 ». 
Таке рішення суду першої інстанції було залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 (а.с.89-97 т. 2). 
Згідно з наказом в.о. начальника Управління від 28.07.2017 № 1408-к продовжено відсторонення позивача від роботи (виконання службових обов`язків) до закінчення досудового розслідування та розгляду кримінальної справи щодо неї (а.с. 19 т. 1).
Після відсторонення позивача від роботи, на підставі вище вказаних наказів (від 09.02.2017 №283-К, від 28.07.2017 № 1408-к), жодного наказу про допуск ОСОБА_1 до роботи не було видано, такого їй ніхто не надсилав і з таким не ознайомив.
Наказом в.о. начальника Управління освіти, молоді і спорту Жупанина В. І. від 10.08.2017 № 1450-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул, виявлений 09.08.2017 у результаті інспектування стану підготовки школи до 2017/2018 навчального року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КзпП України (а.с. 7 т. 1).
Підставою для прийняття такого рішення слугували акт від 09.08.2017, згідно якого під час інспектування стану підготовки Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів позивач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 09.00-14.00 год. (а.с.111-112 т. 1) та акт про відсутність телефонного зв`язку з позивачем (а.с.113 т.1). 
При цьому Управлінням не зазначено, на якому саме робочому місці слід було знаходитись ОСОБА_1 , зважаючи на те, що після видання наказу від 09.02.2017 про поновлення останньої на роботі документація школи їй не була передана, а від виконання обов?язків директора школи вона була відсторонена. 
10.08.2017 складено акт про відмову працівника надати письмові пояснення, відповідно до якого витребувано пояснення з приводу відсутності ОСОБА_1 на роботі протягом 5 годин з 09.00 год. до 14.00. год. робочого дня 09.08.2017. Надати такі пояснення ОСОБА_1 відмовилась (а.с.114 т. 1).
У наказі про звільнення від 10.08.2017 № 1450-к відсутні посилання на акт від 10.08.2017 щодо відмови ОСОБА_1 дати пояснення.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що за обставинами даної справи при відстороненні від роботи (згідно наказу від 28.07.2017 № 1408-к про продовження відсторонення до закінчення досудового розслідування та розгляду кримінальної справи) трудові відносини працівника з роботодавцем не припинились, однак працівник тимчасово не допускалась до роботи. Посилання апелянта на положення ч. 5 ст 72 Закону України «Про держану службу» щодо обов?язку відстороненого державного службовця перебувати на робочому місці колегія суддів до уваги не бере, оскільки директор школи не є державним службовцем, а відтак положення вказаного Закону не можуть бути застосовані. 
Таким чином у даному випадку відсутні підстави для констатації порушення позивачем 09.08.2017 трудової дисципліни (вчинення прогулу), оскільки вона була позбавлена обов`язку виконувати покладені на неї трудовим договором функції, заробітна плата під час її відсторонення позивачу не сплачувалась, як наслідок були відсутні підстави для застосування до неї 10.08.2017 дисциплінарного стягнення, передбаченого п.2 ч.1 ст. 147 КЗпП у виді звільнення.
Також встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 09.11.2017 у справі № 299/2544/17 за позовом ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано наказ від 28.07.2017 № 1408-к «Про продовження відсторонення» (а.с. 108-110). 
Звільнення позивача здійснено 10.08.2017 - у період дії наказу від 28.07.2017 № 1408-к «Про продовження відсторонення».
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що роботодавцем не доведено факту прогулу, тому є правильними висновок місцевого суду про визнання незаконним звільнення позивача та поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Великоком`ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 10.08.2017.
Встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 235 КЗпП України, яка передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом враховано, що позивачка звільнена з роботи наказом №1450-к від 10.08.2017, а тому для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати заробіток позивачки за червень та липень 2017 року. Однак, оскільки позивачка в цей час була відсторонена від роботи та не отримувала заробітну плату за неї, судом вірно взято до уваги останні два місяці, які вона працювала на посаді директора школи та за які вона отримала заробітну плату, а саме за травень-червень 2016 року.
Згідно рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.01.2017 року у справі № 299/2430/16, було встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 за це період становив 388,82 грн. 
Вимушений прогул ОСОБА_1 тривав в період з 10.08.2017 по день ухвалення рішення судом першої інстанції, його тривалість правильно визначена судом першої інстанції - 279 робочих днів, та правильно визначена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду (20.09.2018) - 108 482,78 грн (388,82 х 279 = 108 482,78 грн), що визначена без врахування податків та обов`язкових платежів.
Заява ОСОБА_1 , подана апеляційному суду 17.09.2020 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на роботі (за твердженням позивача оскаржуване рішення суду в частині поновлення її на роботі було виконано 15.09.2020) не може бути взята до уваги, оскільки вирішення питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника врегульовано статтею 236 КЗпП України.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до ст 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що систематичні протизаконні звільнення позивача з роботи постали для позивача, як суттєві психотравмуючі, що обумовили порушення фізичної та психоемоційної активності та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто спричинили ОСОБА_1 моральні страждання.
Визначаючи розмір моральної шкоди, місцевим судом враховано факт заподіяння моральної шкоди, характер вчиненого діяння, об`єм, характер, ступінь, глибину, інтенсивність і тривалість моральних, душевних страждань, яких зазнав позивач, ступінь вини заподіювача шкоди, зусилля необхідні для відновлення прав позивача, а також засади розумності та справедливості. 
Щодо посилання апелянта на наявність іншого спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав колегія зазначає, що ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2019 року у справі № 299/2916/17 рішення Виноградівського районного суду від 27 жовтня 2017 року було скасовано, а позов ОСОБА_1 до Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 - Виконуючого обов`язки начальника Управління освіти, молоді і спорту Виноградівської районної державної адміністрації, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишено без розгляду, оскільки у справі № 299/2916/17 ОСОБА_1 подано тотожну позовну заяву, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній справі - №299/2618/17.
Щодо витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; -розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У матеріалах справи містяться Договір про надання правничої допомоги адвокатом Антал Я.В. від 23.10.2017 (а.с.60-61 т. 1), Акт приймання-передачі наданих послуг від 26.03.2018, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , із зазначенням послуг, наданих адвокатом та їх вартості (загальна вартість наданих послуг становила 5700 грн) (а.с.141 т. 1), а також квитанція на суму 5700 грн. із зазначенням призначення платежу – оплата адвокатських послуг по справі № 299/2618/17 згідно Договору від 23.10.2017 (а.с.142 т. 1), і така сума стягнута судом першої інстанції. 
Клопотань відповідачів про зменшення розміру витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять. На думку колегії, розмір таких витрат є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для позивача, в тому числі,  впливом вирішення справи на репутацію  ОСОБА_1 .  
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції виходячи з наданих сторонами доказів, з додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління освіти, молоді та спорту Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області – залишити без задоволення.
Заочне рішення Виноградівського районного суду від 20 вересня 2018 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 вересня 2020 року.

Головуюча

Судді: