Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року          
 
м. Київ
 
справа № 644/7494/16-ц
 
провадження № 61-37801св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),         Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада,
особа, яка подала апеляційну скаргу- ОСОБА_2 , 
представник особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року у складі судді Бабенка Ю. П. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Коваленко І. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на гаражний бокс              в порядку спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , у зв`язку із чим відкрилась спадщина на гаражний бокс № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «Жигулі», який розташований за адресою:              м. Харків, вул. Миру № 15 . Вважала, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, спадщину прийняла, оскільки на час її відкриття проживала разом з батьком.
Зазначала, що у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено,               з огляду на те, що право власності батька на вказане нерухоме майно                       у встановленому законом порядку зареєстровано не було. При цьому вказувала, що пай за гаражний бокс було виплачено її батьком у повному обсязі в травні 1977 року.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею                     в порядку спадкування за законом право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1, літера «Б-1», сектор 9, розміром 18.7 кв. м, в обслуговуючому кооперативі « Жигулі », який розташований за адресою: м. Харків, вул. Миру № 15 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на підземний гаражний бокс              № НОМЕР_1, літера «Б-1», сектор 9, розміром 18.7 кв. м, що розташований в обслуговуючому кооперативі «Жигулі» по будівництву підземних гаражів приватних автомашин на вул. Миру, 15 в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що на підставі положень статей 524, 529, 549 ЦК України 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) та враховуючи факт прийняття спадщини позивачем, суд вважав позов ОСОБА_1 обґрунтованим. При цьому, районний суд послався на положення частини четвертої статті 21 Закону України «Про кооперацію»,                у якій зазначено, що  право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується. 

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задоволено.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня  2016 року скасовано, прийнято нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 880 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір,                      суд першої інстанції належно не встановив коло спадкоємців ОСОБА_4 , у зв`язку із чим, визнаючи право власності на спірне нерухоме майно                       в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 , фактично вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , не залучивши її до участі            у справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у матеріалах справи наявна довідка Четвертої Харківської державної нотаріальної контори                 від 28 жовтня 2016 року, яка підтверджує, що інших заяв про прийняття спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину в спадковій справі після смерті ОСОБА_4 немає. ОСОБА_5 на спадщину після смерті батька не претендував. 
 
Вважає, що довести те, що ОСОБА_5 спадщину після смерті батька не приймав можливо лише під час нового розгляду справи у суді першої інстанції.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Черняк Ю. В. від 05 вересня                 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2020 року справу призначено                      до розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1                       (а. с. 3-7).
 
Гаражний бокс № НОМЕР_1, що входить у склад обслуговуючого кооперативу «Жигулі» по будівництву підземних гаражів приватних автомашин на                  вул. Миру, 15 в м. Харкові , було прийнято в експлуатацію 20 серпня                     1982 року (а. с. 46-52).
 
Відповідно до довідки від 09 березня 2016 року № 7 ОСОБА_4 був членом обслуговуючого кооперативу «Жигулі» та за ним рахувався підземний гаражний бокс № НОМЕР_1, літера «Б-1», сектор 9, розміром 18.7 кв. м. 
Гараж побудовано на земельній ділянці, яка виділена на підставі рішення виконкому Харківської обласної ради від 11 листопада 1974 року № 627. Пайовий внесок за гараж було внесено в повному обсязі в травні 1977 року. (а. с.8).
 
Згідно з довідкою четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 08 червня 2016 року № 3149/02-14 право власності ОСОБА_4 на гаражний бокс № НОМЕР_1 зареєстровано не було (а. с. 13).
 
Відповідно до копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , а також довідки КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_1 була зареєстрована разом із батьком на час його смерті (а. с. 9).
 
ОСОБА_2 є внучкою ОСОБА_4 (а. с. 111-115).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України                   від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року .
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР.
 
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР               1963 року (далі - ЦК УРСР).
 
Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
 
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
 
Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. 
 
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав, що районним судом належно не встановлено коло спадкоємців ОСОБА_4 , оскільки до участі у справі не залучено ОСОБА_2 .
 
Апеляційний суд звернув увагу на вказане порушення судом першої інстанції норм процесуального права та врахував, що ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем ОСОБА_5 , мала право на відстоювання спадкових прав та інтересів у суді, могла висловити свої заперечення щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , які суди повинні були перевірити та оцінити.
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду та задоволення касаційної скарги у повному обсязі немає, оскільки вказане судове рішення відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.
 
При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що невстановлення кола спадкоємців ОСОБА_4 та не залучення ОСОБА_2 до участі у справі впливає на права і обов`язки останньої, що виключає можливість задоволення позову.
 
Не залучивши ОСОБА_2 до участі у справі, не отримавши та не оцінивши її доводи щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив її права на справедливий суд і на ефективний засіб юридичного захисту, передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи касаційної скарги про необхідність передачі справи на розгляд до суду першої інстанції колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Ураховуючи те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду, яким скасоване рішення суду першої інстанції, залишається без змін, підстав для задоволення касаційної скарги в частині скасування рішення районного суду немає.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк