ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/13043/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 (головуючий суддя Горбалінський В.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 23.12.2019 року до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просив:
- визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивача - протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в рішенні відповідача від 25.06.2019 року, та зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є громадянином України та до 28.12.1995 року перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України де отримував пенсію за віком. Після переїзду позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де він був взятий на консульський облік, виплата пенсії була припинена, відповідно до положень ст. 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. З метою реалізації свого права на поновлення пенсії, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом щодо оскарження рішення структурного підрозділу Пенсійного фонду України про відмову в такому поновленні. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року у справі №160/9869/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково та, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки суду, наданої судом у цьому рішенні. Так, на виконання рішення суду відповідачем повторно розглянуто заяву позивача та винесено рішення, яким відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії. Свою відмову суб`єкт владних повноважень мотивував положеннями Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25.11.2005 року №22-1, а саме: посилаючись на пункти 1.5, 2.8, 2.9 означеного Порядку. Позивач вважає відмову відповідача такою, що суперечить нормам чинного законодавства та порушує його права та законні інтереси.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровскій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 . 
Визнано протиправним та скасовао рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.06.2019 року №338 про відмову у поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 . 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано що процес надання позивачу формальних відмов у поновленні пенсії за віком може тривати безкінечно, в цьому випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача поновити позивачу таку пенсію. Зазначено, що таке зобов`язання повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Також зазначено, що у позивача виникає право на поновлення виплати пенсії з часу, коли було встановлено протиправність невиплати пенсії, а саме з 07.10.2009 року. Вказано на те, що компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу. У зв`язку з чим зазначено про відсутність підстав вважати, що право на отримання індексації та компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем та задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто, на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25.11.2005 року №22-1 встановлений відповідний перелік документів, який додається при поданні заяви про поновлення виплати пенсії. Так, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.06.2019 року №338 позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії у зв`язку з відсутністю законних підстав для такого поновлення. Вказує на те, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбаче6но інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами). При цьому зазначає, що положення даної статті не визнано неконституційним. Вказує на те, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується.  
Представником позивача надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року ум справі № 815/1226/18. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України. До 28.12.1995 року мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , після чого виїхав з України на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де був взятий на консульський облік. До виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримував пенсію за віком. Після виїзду закордон та на підставі особистої заяви позивачу була зупинена виплата пенсії, відповідно до положень ст. 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, норми Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV, Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”  від 11.12.2003 № 1382-IV, Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII, норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1. 
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предмет даного спору стосується правомірності/неправомірності дій відповідача щодо відмови позивачу (який постійно проживає в Ізраїлі) у поновленні пенсії з проведенням індексації та компенсації частини доходів.
Стаття 46 Конституції України (ч. 1) передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Водночас стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, особи, які проживають в Державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” від 11.12.2003 № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи осіб, що досягли пенсійного віку, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України “Про пенсійне забезпечення” визначено, що  пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.
В свою чергу, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Матеріалами справи підтверджується, що 11.06.2018 року, через свого повноважного представника, за нотаріально посвідченою довіреністю, позивач звернувся до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.
23.06.2018 року та 29.08.2018 року відповідачем надано відповіді, оформлені листами №464/03-09/26 та №765/03-09/26, якими відмовлено у поновленні пенсії позивачу та зазначено, що для поновлення виплати пенсії необхідно безпосередньо звернутись позивачу та надати відповідну заяву та документи до Лівобережного відділу обслуговування громадян “Сервісний центр” управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Не погодившись з такою відмовою, позивач через свого повноважного представника за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року у справі №160/9869/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково (а.с. 81-86):
- визнано протиправними та скасовано рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладені в рішеннях Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 23.06.2018 року та від 29.08.2018 року;
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 для призначення пенсії з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Як наслідок, 25.06.2019 року відділом з питань призначення та перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року у справі №160/9869/18 розглянуто заяву позивача та винесено відповідачем рішення №338.
Зазначеним рішенням №338 відповідач відмовив позивачу в поновленні виплати пенсії. Свою відмову суб`єкт владних повноважень мотивував положеннями Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25.11.2005 року №22-1, а саме: посилаючись на пункти 1.5, 2.8, 2.9 означеного Порядку.
Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його в судовому порядку, в результаті чого Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 позов задоволено частково, однак відповідач вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. 
Даючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції, крім вищезазначених норм Конституції України та Законів України, що передбачають право громадянина України на соціальний захист, бере до уваги що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі “Пічкур проти України”, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, вказав про право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі “Пічкур проти України”, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”.
З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати або не призначення пенсії. 
Отже, проживання громадянина України на території іншої держави не є перешкодою у реалізації його права на соціальний захист, зокрема на пенсійне забезпечення.
При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 зазначено, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у даній справі вказано на те, що  сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України. Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені. Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Наведене спростовує доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, у зв`язку з тим, що позивач повинен був дізнатись про порушення свого права з дня опублікування Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що основною підставою для відмови в поновленні пенсії за віком позивачу стало те, що заява подана з порушенням п.п. 1.5, 2.8 та 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25.11.2005 року №22-1.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок №22-1).
За змістом пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Тобто, законодавцем передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача через свого представника, на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що в свою чергу не суперечить вищенаведеним нормам.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незгоду з позицією відповідача, що відповідно до положень п. 1.5 Порядку №22-1 позивачу необхідно було самостійно звернутись з заявою про поновлення пенсії з посиланням на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №757/12134/14-а, від 01.10.2019 у справі №826/3943/16.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. 
Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції в даному випадку у суб`єкта владних повноважень відсутні підстави діяти будь-яким іншим чином ніж відновити виплату пенсії позивачу.
При цьому Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 дійшов висновку, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Виходячи з викладеного, на думку колегії суддів апеляційної інстанції справедливим та ефективним захистом права позивача є зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Водночас, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, при цьому, позивач довів ті обставини на яких ґрунтуються його позовні вимоги, водночас, відповідачем не доведено правомірності своїх дій/рішень. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати не підлягають розподілу.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України; касаційне оскарження здійснюється протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Строки касаційного оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, продовжуються на строк дії карантину.
Повний текст постанови виготовлено 03.07.2020.

Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова