ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 461/2312/16-а
адміністративне провадження № К/9901/44331/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бучик А.Ю.,
суддів: Рибачука А.І.,  Тацій Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року у складі колегії суддів: Святецького В.В., Гудима Л.Я., Довгополова О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи - Львівське комунальне підприємство "Зелений Львів", управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради про часткове скасування ухвали та зобов`язання вчинити певні дії, -
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:
- скасувати пункт 2 ухвали Львівської міської ради № 4686 від 21.05.2015 року ,,Про внесення змін до ухвали міської ради №217 ,,Про передачу Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" у користування парку ,,700-річчя Львова" в частині доповнення п.3 ухвали міської ради від 17.02.2011 року №217 ,,Про передачу Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" у користування парку ,,700-річчя Львова".
- визнати за ним право на отримання у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,12 га на АДРЕСА_2 та зобов`язати Львівську міську раду розглянути на сесії ради і вирішити питання щодо передачі ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки.
Постановою Галицький районний суд м. Львова від 07 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою  Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 березня       2017 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада          2016 року у справі № 461/2312/16-а скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково.
Скасовано ухвалу 21-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради за № 4686 від       21 травня 2015 року в частині надання Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, яка знаходиться на АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Львівську міську раду розглянути та вирішити відповідно до законодавства України заяву ОСОБА_1 щодо передачі йому у власність для ведення садівництва земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, яка знаходиться на АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що оскільки право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 чи інші речові права щодо цієї земельної ділянки не зареєстровано, Львівська міська рада в межах власних повноважень, наданих, зокрема, ст. 123 Земельного кодексу України, розпорядилась спірною земельною ділянкою та передала ЛКП «Зелений Львів» у користування парк « 700-річчя Львова».
У поданому відзиві позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У ході розгляду справи судами встановлено, що згідно з пунктом 2 ухвали Львівської міської ради від 17 лютого 2011 року № 217 вирішено передати Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" у постійне користування для обслуговування парку ,,700-річчя Львова" земельні ділянки за рахунок земель, що надані у власність або користування, за функцією використання - землі рекреаційного призначення: 2.1. Площею 21,0660 га на проспекті В.Чорновола (у тому числі площею 1,0452 га у межах червоних ліній до початку будівництва та реконструкції вулиць).
2.2. Площею 1,8834 га на вул. Замарстинівській (у тому числі площею 0,4140 га в межах червоних ліній до початку реконструкції вулиць).
3. Встановити Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" обмеження згідно з чинним законодавством України на користування земельними ділянками, зазначеними в пункті 2 цієї ухвали, заборонивши зміну цільового використання землі.
21.05.2015 року Львівська міська рада прийняла ухвалу № 4686 ,,Про внесення змін до ухвали міської ради № 217 ,,Про передачу Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" у користування парку ,,700-річчя Львова" згідно з якою слова ,,площею 21,0660 га" змінено на слова ,,площею 20,2128 га". Ухвала № 217 доповнена пунктом 3 у такій редакції: ,, Львівському комунальному підприємству ,,Зелений Львів" надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною загальною площею 0,8532 га для збереження та використання парку ,,700-річчя Львова". Вважати пункти 3, 4, 5, 6, 7 ухвали відповідно пунктами 4, 5, 6, 7, 8.
28 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського голови з письмовою заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_2 . До заяви додав план земельної ділянки, довідку про статус земельної ділянки та інші документи.
Листом від 16.10.2015 року за № 2403-3 вих. заступник начальника управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради повідомив ОСОБА_1 про відмову у задоволенні заяви, у зв`язку з тим, що 21.05.2015 р. Львівська міська ради прийняла ухвалу № 4686, згідно з якою земельна ділянка на вул. АДРЕСА_2 включена в межі земельної ділянки, наданої ЛКП ,,Зелений Львів" для збереження та використання парку ,,700-річчя Львова.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Львівська міська рада в межах своїх повноважень, зокрема наданих ст. 123 Земельного кодексу України, розпорядилась спірною земельною ділянкою та передала ЛКП ,,Зелений Львів" у користування парк ,,700-річчя Львова". Крім того, суд першої інстанції зазначив, що оскаржена ухвала не вказує на порушення прав позивача.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції визнав абсолютно несправедливим позбавлення позивача можливості отримати у власність земельну ділянку, якою він та його сім`я відкрито, безперервно та добросовісно користувались понад 60 років. При цьому, будь-які суспільні інтереси територіальної громади міста Львова, на думку суду апеляційної інстанції, не потребували захисту та негайного вирішення шляхом передачі спірної земельної ділянки ЛКП ,,Зелений Львів".
Також суд апеляційної інстанції вказав, що на протиправність надання ЛКП ,,Зелений Львів" дозволу на виготовлення проекту землеустрою в частині земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована на АДРЕСА_2, оскільки при цьому порушується цільове призначення цієї земельної ділянки.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Стаття 2 КАС  у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС  у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої  статті 4 КАС  у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За правилами частини першої статті 17 КАС  у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судом першої інстанції належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС  у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом    установлений інший порядок судового вирішення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої  статті 4 Цивільного процесуального кодексу України    (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі частини першої  статті 19 ЦПК України  суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З обсягу обґрунтування, наведеного позивачем на підтвердження стверджуваного порушення права, з характеру, суті та спрямованості заявлених вимог видно, що позивач, попри звернення до адміністративного суду з позовом до Львівської міської ради з огляду на відмову останнього в наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання спірною ухвалою такого дозволу іншій особі, насправді заявив вимогу про право на земельну ділянку, якою, як вказує позивач, його сім`я користувалась ще з 50 років минулого століття.
Отже, хоч спірні відносини стосуються оскарження дій державного органу при вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте в основі спору лежить питання щодо прийняття рішення про визнання права на земельну ділянку за позивачем та надання її у власність.
Викладене дає підстави для висновку, що оскільки вимоги позивача стосуються визнання права позивача на земельну ділянку, а цей спір не є публічно-правовим, то в силу наведених приписів законодавства має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України  суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Керуючись ст. 345,    349, 354, 356 КАС України, Суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.
Постанову Галицький районний суд м. Львова від 07 листопада 2016 року  та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року скасувати.
Провадження у справі №461/2312/16-а закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду та що вона вправі протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                              А. Ю. Бучик

Судді:                     А. І. Рибачук

                                              Л. В. Тацій