Постанова
іменем України
 
30 вересня 2020 року   
м. Київ
справа № 166/1065/18
провадження № 51-3392км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 12018030000000289 щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 07 липня 2018 року близько 01:10, керуючи технічно справним автомобілем марки «AUDI A6», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка у напрямку центра с. Гірники Ратнівського району Волинської області зі сторони озера «Радожин», порушуючи п.п. «б» п. 2.3, 10.1, п.п. «а» п. 2.10 ПДР, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасниками руху, виїхав на ліве узбіччя за напрямком руху транспортного засобу, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , не зупинив транспортного засобу і не залишився на місці пригоди, унаслідок чого потерпілий помер від отриманих тілесних ушкоджень. 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 11 квітня 2019 року вирок залишив без змін. 
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 18 вересня 2019 року за касаційною скаргою прокурора ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скасував та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка  подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своє позиції стверджує, що апеляційний суд, залишаючи без змін вирок місцевого суду, не в повній мірі врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та обставини його вчинення. Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторони обвинувачення, зазначених у скарзі, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Крім того, на думку прокурора, апеляційний суд не виконав вимоги положення ч. 2 ст. 439 КПК.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу, засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечили проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційному порядку не оскаржуються.
Доводи прокуроращодо істотного порушення судом вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого Суд, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Як передбачено положеннями ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.
У силу приписів ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції    при новому розгляді.
За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має правозалишити вирок або ухвалу без змін(п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК).
Частина 2 ст. 419 КПК передбачає, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд дотримався наведених вимог закону.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував вчинення ним необережного тяжкого злочину,  його наслідки –смерть  молодої людини; обставину, яка пом`якшує покарання, – щире каяття тавідсутність обставин, які обтяжують покарання;  дані про його особу, який  за місцем проживання характеризується виключно позитивно, раніше злочинів не вчиняв, неодружений, на обліку  в психіатра інарколога  не перебуває; думку потерпілої, яка просила непозбавляти волі ОСОБА_6 .
Оцінивши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та звільнив  останнього від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до положень статей 75, 76 КК.
Апеляційний суд, розглядаючи скарги, зокрема прокурора стосовно призначеного ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, також погодився з такими висновками суду першої інстанції.
Не вважаючи правильними висновки апеляційної інстанції, прокурор звернувся до суду касаційної інстанції. Касаційний кримінальний суд Верховного Суду постановою від 18 вересня 2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року за касаційною скаргою прокурора скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Суд касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови від 18 вересня 2019 року вказав, що лише у випадку невстановлення інших даних  про особу  ОСОБА_6 та обставин, які пом`якшують його покарання, застосування ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалюючи це рішення, колегія Суддів касаційного суду поставила під сумнів наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , – щирого каяття, а також зазначила про нез`ясування судами ставлення засудженого до вчиненого злочину та  поведінки після його вчинення.
Під час повторного апеляційного розгляду колегія суддів на виконання вказівок касаційного суду, заслухавши пояснення учасників судового провадження, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_8 , установила обставини, які лише підтвердили висновки суду першої інстанції щодо правильності призначеного виду та розміру покарання ОСОБА_6 із застосуванням вимог ст. 75 КК. Так, ОСОБА_6 підтвердив свою винуватість у вчиненому злочині, з приводу чого щиро кається, жалкує про вчинене та просить вибачення у потерпілої ОСОБА_10 ; заробляє кошти і постійно морально та фінансово допомагає потерпілій, відчуваючи свою провину перед нею; підтвердив, що дійсно не залишився на місці ДТП, оскільки через свій молодий вік та психологічний стрес злякався вчиненого, однак, оговтавшись, розуміючи невідворотність покарання, добровільно з`явився в органи поліції із зізнанням, що підтвердив і прокурор, зазначивши, що до моменту з`явлення ОСОБА_6 із зізнанням особи винуватця ДТП встановлено не було.
При цьому потерпіла ОСОБА_10 заперечила проти задоволення апеляційної скарги прокурора, стверджувала, що ОСОБА_6 щиро шкодує про вчинене, про що свідчить його поведінка: він добровільно надавав допомогу на поховання, брав безпосередню участь в організації похорону, за його кошти було проведено поминальний обід та поставлено пам`ятник. Потерпіла вважає розкаяння ОСОБА_6 у вчиненому дійсно щирим, оскільки він не лише відшкодував їй заподіяну шкоду, а й весь цей час продовжує матеріально допомагати, морально підтримує, цікавиться її потребами, докладає всіх зусиль, аби допомогти їй оговтатися від пережитого і полегшити душевний біль, і просить не позбавляти його волі.
Таким чином, доводи прокурора щодо порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК в зв`язку з невиконанням вказівок суду касаційної інстанції, колегія Суддів вважає неспроможними, так як під час нового апеляційного розгляду кримінального провадження апеляційний суд, урахувавши обставини та дані про особу засудженого, розглянув справу в межах поданих прокурором та засудженим апеляційних  скарг відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК.
На переконання колегії Суддів, покарання, яке призначив ОСОБА_6 місцевий суд і з яким погодився й апеляційний суд, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження нових злочинів.
Крім того, доводи, викладені в касаційній скарзі сторони обвинувачення, аналогічні наведеним в апеляційній скарзі прокурора, які суд апеляційної інстанції перевірив та визнав безпідставними. При цьому апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні скарг, у тому числі і прокурора, в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнав необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                       ОСОБА_3