ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21657/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Ганечко О. М.,Шурка О.І.,
 за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 року, 

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:
- визнати незаконними дії управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в перерахунку та виплати пенсії з урахуванням стажу роботи з 30.12.1988 року  по 31.03.1994 року починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 24.07.2019 року. 
        - зобов`язати в перерахувати та виплатити пенсію з урахуванням роботи з 30.12.1988 року  по 31.03.1994 року, а саме з 24.07.2019 року.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, в ній зазначені всі необхідні реквізити, які вимагаються для її заповнення. Вказує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової  книжки та недоліки при її заповненні не є підставою для висновку щодо відсутності у неї страхового стажу за спірний період.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 
В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник відповідача просив залишити без змін рішення суду, посилався на доводи, викладені у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. 
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як убачається з матеріалів справи, що 24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивачу з 18 серпня 2019 року призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
З копії розрахунку страхового стажу вбачається, що до страхового стажу позивача не було зараховано періоди її роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року.
04 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою, в якій просив повідомити підстави не зарахування стажу з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року та неврахування довідки про заробітну плату до 2000 року, а також просив перерахувати пенсію ОСОБА_1 з урахуванням вказаного стажу та довідки, починаючи з моменту призначення та виплатити заборгованість, яка виникла внаслідок неправильного розрахунку пенсії.
Листом від 22 жовтня 2019 року №254191/02/К-12932 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило представника позивача про відсутність правових підстав для зарахування стажу роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року до надання уточнюючої довідки та довідки про перейменування установи, якщо таке мало місце.
Для отримання допомоги у витребуванні документів щодо підтвердження страхового стажу необхідно звернутися до органів Пенсійного фонду за місцем подання документів про призначення пенсії із заявою в якій буде зазначено повна назва, адреса підприємства та період роботи.
Крім того, на адресу позивача направлявся лист від 04 вересня 2019 року №195354/03, в якому управління повідомляло останню про неврахування вказаного вище стажу до надання довідки про період роботи, з роз`ясненням причин такого не врахування, а також зазначено, що вказані документи необхідно донести за адресою: місто Київ, вулиця Борисоглібська, 14, 104 кабінет.
Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено неправомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як і не доведено того, що останнім було саме відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії з урахуванням стажу роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року, також у суду відсутні належні та допустимі докази того, що позивачем була виконана вимога управління щодо надання уточнюючої довідки та довідки про перейменування підприємства, або вчинялись дії щодо отримання цих довідок, проте, у їх отриманні позивачу було відмовлено, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в повному обсязі та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Посилаючись  на п. 2.15 розд. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зазначає що в трудовій книжці містяться всі необхідні записи про перейменування підприємств з першого до останнього і єдиною помилкою підприємства є те, що деякі підприємства підстави перейменування-наказ (розпорядження) його дата і номер ставили у графі № 3, що в свою чергу не повинно впливати на зарахування стажу роботи у позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що листом від 22.10.2019 року № 254191/02/K-12932 було повідомлено Апелянта, що відповідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Стаття 24 Закону №1058 визначає періоди, з яких складається страховий стаж. Частина 4 ст.24 передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Страховий стаж, набутий до 01.01.2004, підтверджується трудовою книжкою та документами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».
Як вбачається з предмету спору, спірним є питання відмови в перерахунку та виплати пенсії з урахуванням стажу роботи з 30.12.1988 року по 31.03.1994 року починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 24.07.2019 року з якою позивач звернувся до ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві.
У ч.ч. 1, 3 ст. 44, ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у  ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також  архівними установами.
У відповідності до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до п 4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі. 
Як зазначалося, листом від 22.10.2019 року №254191/02/к-12932 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило позивача про те, що вказані періоди неможливо зарахувати, оскільки наявна невідповідність назв організацій при зарахуванні та при звільненні з роботи. 
Однак, позивач на вимогу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві не надала останньому уточнюючу довідку та довідку про перейменування підприємства, на якому позивач працювала у період з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року та не вказано поважних причин, з яких остання не має можливості надати такі документи, або належних та допустимих доказів, що позивачем вчинялись дії щодо отримання цих документів (направлення відповідних заяв або запитів на адресу підприємства тощо), проте, у наданні таких документів їй було відмовлено.
Неточності та невідповідності можуть бути усунуті лише шляхом надання уточнюючих довідок та відповідних доказів перейменування підприємства, на якому працювала у вказаний період позивач, проте, такі документи в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази того, що позивач зверталась до відповідних підприємств або органів з метою отримати підтверджуючі документи.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві не приймалось рішення про відмову у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року та про відмову у здійсненні перерахунку пенсії, а було направлено повідомлення-вимогу щодо необхідності надати такі документи для можливості зарахування цього періоду до страхового стажу та, відповідно, подальшого перерахунку пенсії на підставі цих документів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом невірно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.
В силу положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 року справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                       В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           О. М. Ганечко

                                                                                                    О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 14.07.2020