УХВАЛА
26 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 703/2432/17
провадження № 51-1025км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                            ОСОБА_5 ,
захисника                             ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, постановлену у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Звенигородки Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні злочину, передбаченого статтею 366-1 Кримінального кодексу України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42 500 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік.
ОСОБА_7 засуджено за те, що він, будучи звільненим 30 грудня 2016 року за згодою сторін з посади начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Смілянської міської ради, маючи 10 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та «Про запобігання корупції», зокрема у частині, яка стосується обов`язку суб`єктів декларування, які звільняються або іншим чином припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, умисно таку декларацію за 2016 рік не подав, маючи всі необхідні технічні умови для вчинення таких дій.     
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого статтею 366-1 КК.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із ухвалою апеляційного суду, порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, оскільки належним чином не дослідив доказів, наданих стороною обвинувачення, на обґрунтування його винуватості, зокрема дані листа НАЗК від 28 серпня 2017 року з додатками, з яких вбачається, що ОСОБА_7 як користувач Інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» у період після 09 листопада 2016 року на дату перевірки (13 липня 2017 року) жодних дій не вчиняв, вхід до системи не здійснював.
Крім того, як стверджує скаржник, суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам статті 404 КПК доказів безпосередньо не досліджував, при цьому надав їм іншої оцінки, аніж місцевий суд.      
Ухвала апеляційного суду не містить докладних мотивів прийнятого рішення, в результаті чого вимогам статті 419 КПК не відповідає.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив касаційну скаргу задовольнити за доводами, викладеними у ній.
Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги. Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.  
ОСОБА_7 було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання він не з`явився. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від нього не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, постановлену стосовно ОСОБА_7 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.
Згідно з вимогами частини 2 статті 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.    
Так, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 10 вересня 2019 року (справа № 200/18903/17, провадження № 51-2218км19) залишено без зміни ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2019 року, якою вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні особи складу кримінального правопорушення.
Мотивуючи зазначене судове рішення колегія суддів вказала наступне:
«З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене  статтею 366-1 КК, може виявлятися у формі умисного неподання суб`єктом декларування декларації.
З суб`єктивної сторони зазначене правопорушення характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (частина 2 статті 24 КК).
Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.
Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що свідчать фактичні обставини справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу при вчиненні злочину.
Передбачення - це розумове уявлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При вчиненні злочину винний усвідомлює зміст конкретних наслідків свого діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Отже, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням та наслідками.
Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання - це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети».
«Таким чином, - робить висновок колегія суддів Першої судової палати, - для притягнення особи до кримінальної відповідальності за статтею 366-1 КК має бути встановлено і доведено, що особа,  уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила  не подавати декларацію і умисно не подала її».
З таким висновком і мотивами прийнятого рішення колегія суддів погодитися не може і вважає за необхідне зазначити наступне.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК, у формі неподання декларації - це бездіяльність суб`єкта декларування, яка полягає в послідовному невиконанні ним обов`язку передати декларацію до НАЗК в установленому порядку та у строк, визначений законом.
 
Бездіяльність — це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.
 
Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов:
а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку;
б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.
 
Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.
 
Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінюванні можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки, слід ураховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу, а також її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.
 
Відповідно до статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі – Закон) особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством (частина 1 статті 45 із змінами, внесеними згідно із Законами № 1975-VIII від 23.03.2017).
 
Особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями (абзац 1 частини 2 статті 45 Закону в редакції станом на 01 січня 2017 року).
 
Особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік (абзац 2 частини 2 статті 45 із змінами, внесеними згідно із Законами № 1975-VIII від 23.03.2017). 
Цей Закон встановлює конкретний характер дій, їх вид та послідовність, а також умови, за яких особа, на яку розповсюджується дія цього Закону, повинна була діяти активним чином.
Подання декларації особою, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, повинне бути здійснене у строки, зазначені  частиною 1 статті 45 Закону, тобто до 01 квітня.     
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Закони України приймаються та оприлюднюються з  метою їх виконання. Якщо в законі не визначається особливий порядок ознайомлення і роз`яснення прав та обов`язків, виконання обов`язків здійснюється в загальному порядку.
Закон України «Про запобігання корупції» не містить положень про додаткове повідомлення особі його змісту, отже, покладенні ним обов`язки повинні виконуватися з моменту оприлюднення Закону.
Злочин, передбачений статтею 366-1 КК, є злочином з формальним складом, тобто сам факт вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого кримінальним законом, утворює закінчений злочин. Наслідки цих злочинів хоча і можуть іноді наставати, але вони перебувають за межами складу злочину, не включаються до об`єктивної сторони складу як обов`язкова ознака, і їх встановлення на кваліфікацію злочину не впливає.   
З суб`єктивної сторони зазначене кримінальне правопорушення характеризується лише прямим умислом.
Особливістю прямого умислу, як ознаки суб`єктивної сторони формального складу злочину, яким є інкримінований склад, є те, що обов`язковими його ознаками є: інтелектуальний момент, тобто усвідомлення суспільно-небезпечності діяння та вольовий момент, тобто бажання вчинити суспільно-небезпечне діяння. Оскільки суспільно-небезпечні наслідки не є ознакою об`єктивної сторони цього складу злочину, то й відсутні підстави встановлювати суб`єктивне ставлення особи до наслідків для кваліфікації злочину. При цьому, саме суспільно-небезпечне діяння може бути вчинене виключно з прямим умислом, непрямий умисел або необережність не притаманні психічному ставленню особи до власних дій у злочинах з формальним складом.
Таким чином, для притягнення до кримінальної відповідальності необхідно встановити, що психічне ставлення особи до власного діяння виявляється у формі прямого умислу, змістом якого охоплюється усвідомлення обов`язку подати декларацію, та суспільна небезпечність невиконання такого обов`язку.   
Мотив злочину, як внутрішнє спонукання, рушійна сила вчинку людини, що визначає його зміст і допомагає розкрити психологічне ставлення особи до вчиненого та мета, як уявлення про бажаний результат, якого прагне досягти особа, що визначає спрямованість діяння, в цьому провадженні не мають істотного впливу на кваліфікацію цього злочину.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що для правильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій особи за статтею 366-1 КК необхідно правильно визначити предмет та межі доказування у кримінальних провадженнях, розпочатих за цією статтею КК. 
Для цього необхідно врахувати: а) що злочин, передбачений статтею 366-1 КК є злочином з формальним складом; б) що об`єктивна сторона цього злочину полягає у бездіяльності і це суттєво відрізняє таке провадження від проваджень, які здійснюються у зв`язку з вчиненням злочинів, формою вираження діяння якого є дія; в) що умисел в злочинах з формальним складом має свої особливості; г) що Закон України «Про запобігання корупції» не містить положень про додаткове повідомлення особі його змісту, отже, покладенні ним обов`язки повинні виконуватися з моменту оприлюднення Закону.
На думку колегії суддів, зазначена вище специфіка предмету доказування не була врахована  колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 10 вересня 2019 року (справа № 200/18903/17, провадження № 51-2218км19), що перешкоджає прийняттю рішення у даному провадженні.
З огляду на вище викладене колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зазначених у раніше ухваленій постанові від 10 вересня 2019 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (провадження № 51-2218км19).
При цьому передача судового провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду є необхідною для забезпечення єдиної правозастосовчої практики та формування висновку щодо застосування норм закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації бездіяльності особи за статтею 366-1 КК.
Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3