Ухвала
Іменем України
 
17 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2957/06
провадження № 61-11875ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Рибак Ольги Олександрівни, заінтересована особа – Військова частина НОМЕР_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив: визнати постанову старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Рибак О. О. (далі – Старший державний виконавець) від 06 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа              № 2-2957/06, виданого 23 листопада 2009 року Апеляційним судом Дніпропетровської області, незаконною, необґрунтованою та скасувати її; визнати вказане рішення Старшого державного виконавця неправомірним, а скаргу – обґрунтованою; винести на адресу правоохоронного органу та органу Державної виконавчої служби України вищого рівня окремі ухвали з метою усунення порушень (в тому числі кримінальних правопорушень) у Новомосковському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), внести дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про притягнення до відповідальності, встановленої законом, у зв`язку з системним, трикратним, безпідставним закінченням виконавчого провадження з 2010 року по 2019 рік.
 
Скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що згідно із Законами України «Про виконавче провадження» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання судового рішення не може бути закінченим через його невиконання державним органом з посиланням останнього на відсутність фінансування. Старший державний виконавець не вчинила дій, визначених Законом України «Про виконавче провадження», для виконання судового рішення, свідомо уникає виконання обов`язків, покладених на неї означеним законом. Крім того, оскаржувана постанова Старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не відповідає нормам Закону України «Про виконавче провадження».
 
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення та дії Старшого державного виконавця були прийняті та вчинені відповідно до закону та в межах повноважень, у процесі виконавчого провадження права заявника не були порушені. Постанова Старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06 грудня 2019 року містить всі необхідні вимоги щодо мотивувальної частини постанови, оскільки в ній зазначено як мотиви її прийняття: «боржником рішення зобов`язального характеру не виконано (на боржника накладено штраф і штраф у подвійному розмірі та направлено подання до правоохоронних органів для притягнення до кримінальної відповідальності)», так і посилання на норми закону, зокрема при винесенні вказаної постанови Старший державний виконавець керувалася вимогами пункту 11 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року – без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеної скарги є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
03 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або змінити оскаржувані судові рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що висновки судів про відсутність порушення його прав є безпідставними та не відповідають фактичним обставинами справи. Суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином обставин справи, оскільки під час апеляційного перегляду в розпорядженні суду не було матеріалів виконавчого провадження. Старший державний виконавець не вжила і 15 % від необхідних заходів для виконання рішення суду. Дії судів спрямовані на уникнення боржником відповідальності за невиконання ним протягом десяти років рішення суду та допущення відвертого свавілля у виконавчому провадженні з боку Старшого державного виконавця.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII).
 
Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2008 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 листопада 2009 року про виправлення описки, зобов`язано 194-й понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту провести ремонт житлового та нежитлових приміщень, а також заміну санітарно-технічного обладнання, системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги. Стягнуто з 194-го понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту на користь ОСОБА_1 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2008 року роз`яснено судове рішення цього ж суду від 30 липня 2008 року та вказано, що провести ремонт квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 , необхідно без облаштування вікон, проведення радіофікації, без спорудження автономного опалення, але із спорудженням паро- та теплоізоляції перекриття над квартирою позивача.
 
23 листопада 2009 року Апеляційний суд Дніпропетровської області на виконання його рішення від 30 липня 2008 року видав виконавчі листи.
 
12 квітня 2011 року Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Погорілим Р.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2957/06, виданим 23 листопада 2009 року Апеляційним судом Дніпропетровської області.
 
Актами державного виконавця від 10 листопада 2010 року, від 03 березня 2012 року зафіксовано виконання та невиконання боржником таких дій: повністю замінено санітарно-технічне обладнання та систему водопостачальних труб, споруджено паро- та теплоізоляцію перекриття над квартирою позивача. Проведено перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги. Система опалення у квартирі АДРЕСА_1 не встановлена. Цей факт обґрунтовано тим, що представниками Військової частини НОМЕР_1 було здійснено демонтаж радіаторів опалення з метою проведення профілактичних робіт та перевірки їх цілісності. Встановлення радіаторів опалення не проведено у зв`язку з письмовою відмовою ОСОБА_1 на проведення таких робіт до 15 квітня 2011 року. Ремонт житлових та нежитлових приміщень не виконано у зв`язку з письмовою відмовою ОСОБА_1 на проведення таких робіт до 15 квітня 2011 року. Шпалери та клей, необхідні для проведення цих робіт, знаходяться на зберіганні у ОСОБА_1 з квітня 2010 року.
 
17 жовтня 2012 року в порядку частини першої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі – Закон № 606-XIV) державний виконавець виніс постанову про накладення на посадову особу боржника штрафу в сумі 340 грн за невиконання рішення суду.
 
02 листопада 2012 року в порядку частини третьої статті 87 Закону № 606-XIV державний виконавець виніс постанову про накладення на посадову особу боржника штрафу в подвійному розмірі в сумі 680 грн.
 
За невиконання рішення суду боржник сплатив штрафи в повному обсязі.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2013 року було відмовлено в задоволенні заяви Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції про заміну способу і порядку виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2008 року.
 
27 листопада 2014 року в порядку статті 28 Закону № 606-XIV державний виконавець виніс постанову про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору в сумі 1 360 грн. Вказану постанову боржник не виконав у зв`язку з відсутністю відповідних кошторисних призначень.
 
26 червня 2015 року у представника Військової частини НОМЕР_1 Мояк П. Г. було відібрано пояснення, за якими встановлено, що інші роботи, крім вже зафіксованих актами державного виконавця від 10 листопада 2010 року та від 03 березня 2012 року, у квартирі ОСОБА_1 не проводилися.
 
04 грудня 2015 року, керуючись частиною третьою статті 75 Закону № 606-XIV, державний виконавець направив до правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 .
 
06 грудня 2019 року Старший державний виконавець прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 25829695, якою на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону № 1404-VIII, постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2957/06, виданого 23 листопада 2009 року Апеляційним судом Дніпропетровської області про зобов`язання 194-го понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту провести ремонт житлового та нежитлових приміщень, а також заміну санітарно-технічного обладнання, системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 , та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги, закінчити. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Копію постанови направлено сторонам та органу, що видав виконавчий документ.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 63 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, – протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
Пунктом 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
 
Пунктом 6 розділу І Загальні положення Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі – Інструкція) передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.
 
Відповідно до пункту 7 розділу І Загальні положення Інструкції постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити, зокрема мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.
 
Згідно з пунктом 22 Розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
 
Пунктами 1, 2 Розділу ІХ Інструкції передбачено, що виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону № 1404-VIII. У разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.
 
Відповідно до пункту 13 Розділу ІХ Інструкції при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII), 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII та цією Інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
 
Частиною першою статті 74 Закону 1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Згідно зі статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Частинами першою, другою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
 
Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Встановивши, що рішення та дії Старшого державного виконавця були прийняті та вчинені відповідно до вимог і в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, та в процесі виконавчого провадження не було порушено прав ОСОБА_1 , суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні його скарги.
 
Доводи заявника про те, що Старший державний виконавець не вжила необхідних заходів для виконання рішення суду, є неспроможними та спростовуються встановленими судами обставинами, за якими дії Старшого державного виконавця, що передували винесенню оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, відповідають Закону 1404-VIII та Інструкції.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що висновки судів про відсутність порушення його прав не відповідають фактичним обставинами справи, не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами доказів, що містяться в матеріалах справи, і не стосуються неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. Ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Рибак Ольги Олександрівни, заінтересована особа – Військова частина НОМЕР_1 .
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов