ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/13187/17
адміністративне провадження № К/9901/16124/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О., 
суддів: Дашутіна І.В., Мартинюк Н.М.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» до Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, третя особа - Арбітражний керуючий ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування акту, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2017, прийняту у складі головуючого судді Скочок Т.О., та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.01.2018, прийняту у складі колегії суддів: Губської Л.В. (головуючий), Вівдиченко Т.Р., Федотова І.В.
І. Суть спору
1. У жовтні 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Підйомні машини» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного територіального управління юстиції у м.Києві Міністерства юстиції України, третя особа - Арбітражний керуючий ОСОБА_2, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 03.11.2017, просило суд визнати протиправним та скасувати акт Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 20.09.2017 №97/05-44 позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 за період з 14.09.2017 по 18.09.2017, проведеної за скаргою ТОВ «Підйомні машини».
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги ТОВ «Підйомні машини» зазначило, що посадовими особами відповідача не у повній мірі досліджено та надано правову оцінку всім обставинам справи та прийнято необґрунтоване рішення (акт) про відсутність порушень з боку арбітражного керуючого ОСОБА_2 вимог законодавства з питань банкрутства.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Судами попередніх інстанцій установлено, що ТОВ «Підйомні машини» подало до відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у м.Києві скаргу від 24.07.2017 на дії арбітражного керуючого ОСОБА_2, яка містить вимоги про перевірку викладених у скарзі фактів та обставин, а також вжиття відповідних заходів у межах компетенції. Про результати перевірки та вжиті заходи скаржник просив його повідомити.
4. Головним територіальним управлінням юстиції у м.Києві у складі комісії на підставі доручення Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України від 08.08.2017 №1035/23381-0-33-17/9.4 проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2, за результатами якої складено довідку від 18.09.2017 №80/05-47 та акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 20.09.2017 №97/05-44, відповідно до яких у діях арбітражного керуючого ОСОБА_2 під час виконання ним повноважень розпорядника майна ТОВ «Міжнародний центр торгівлі» за фактами, викладеними у скарзі ТОВ «Підйомні машини», порушень не виявлено.
5. Уважаючи вказаний акт протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
6. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 20.11.2017 у задоволенні позовних вимог відмовив.
7. Відмовляючи у задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів суду, в чому полягає порушення його прав, в той час, як відповідач діяв в межах наданих повноважень та на їх виконання.
8. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 10.01.2018 підтримав позицію суду першої інстанції та за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
IV. Касаційне оскарження
9. У касаційні скарзі ТОВ «Підйомні машини» посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також невірної правової оцінки обставин у справі, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
10. У доводах касаційної скарги позивач зазначає, що відповідачем порушено його право на справедливий та неупереджений розгляд його скарги на дії арбітражного керуючого ОСОБА_2, оскільки порушення останнім норм чинного законодавства, на які було вказано у скарзі, ніяким чином не відображено та не проаналізовано відповідачем в оскаржуваному акті.
11. У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесені законно та обґрунтовано, на підставі всебічного та повного дослідження матеріалів та обставин справи, доводи ж касаційної скарги висновків цих судів не спростовують.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
12. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
13. Згідно з пунктами 2.1-2.3 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013 № 1284/5 (що діяв на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок № 1284/5) контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється шляхом проведення планових і позапланових перевірок.
14. Контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється на предмет дотримання ними вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону, іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці.
15. Здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих складається з таких етапів:
15.1. проведення перевірки, складання довідки про результати перевірки діяльності арбітражного керуючого (далі - Довідка);
15.2. надання арбітражним керуючим комісії заперечень щодо Довідки та (або) усунення зазначених у Довідці порушень;
15.3. складення акта перевірки з урахуванням Довідки, заперечень та усунутих арбітражним керуючим порушень.
16. Згідно з пунктом 2.6 Порядку № 1284/5 підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, звернення (скарги) фізичних та юридичних осіб щодо дій арбітражного керуючого з викладенням обставин невиконання або неналежного виконання ним покладених на нього повноважень, з яких вбачається необхідність проведення контролю.
17. Згідно з пунктом 6.6 Порядку № 1284/5 акт перевірки складається з вступної, описової та резолютивної частин.
18. За змістом пунктів 6.6.1.-6.6.3 Порядку №1284/5 у вступній частині міститься інформація про вид перевірки, підставу для її проведення, предмет перевірки, склад комісії, місце проведення перевірки, арбітражного керуючого, щодо якого здійснюється перевірка, та реквізити Довідки.
19. У описовій частині акта перевірки містяться інформація про виявлені під час перевірки порушення, які наводяться відповідно до резолютивної частини Довідки, оцінка пояснень, зауважень, заперечень і документів, наданих арбітражним керуючим, та усунення арбітражним керуючим зазначених у Довідці порушень. У разі якщо територіальний орган з питань банкрутства було зобов`язано надіслати Довідку до Мін`юсту для проведення її аналізу, описова частина акта перевірки повинна містити інформацію з Висновку.
20. У резолютивній частині акта перевірки комісією з урахуванням Довідки та пояснень, зауважень, заперечень і документів, наданих арбітражним керуючим, або усунених порушень, а також Висновку (у разі якщо територіальний орган з питань банкрутства було зобов`язано надіслати Довідку до Мін`юсту для проведення її аналізу) робиться висновок щодо наявності (відсутності) порушень законодавства з питань банкрутства в діяльності арбітражного керуючого.
21. У разі виявлення за результатами перевірки порушень у резолютивній частині акта перевірки зазначаються всі порушення з посиланням на конкретні структурні одиниці нормативно-правових актів. Довільне викладення або трактування вимог нормативно-правових актів не допускається. Порушення, усунені арбітражним керуючим до моменту складання акта перевірки, вважаються такими, що не вчинені, та в резолютивній частині акта перевірки не вказуються.
22. У резолютивній частині акта перевірки окремо зазначаються порушення, щодо яких органом контролю буде винесено розпорядження про усунення порушень, та порушення, щодо яких буде винесено припис про недопущення повторних порушень.
23. За пунктом 6.7 Порядку № 1284/5 акт перевірки складається у двох примірниках, один з яких надається арбітражному керуючому, який перевірявся, або його представнику, другий зберігається в органі контролю.
24. Відповідно до частин першої-другої статті 2 КАС України (в редакції до 15.12.2017), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
25. Приписами пункту 8 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
26. Згідно з частиною першою статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
VI. Оцінка Верховного Суду
27. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
28. Відповідно до частин першої-другої статті 2 КАС України (в редакції до 15.12.2017), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
29. Згідно з частиною першою статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
30. У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини)» Конституційний Суд України зазначив: «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
31. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
32. Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
33. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.
34. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
35. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
36. При тлумаченні згаданих норм права, Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа № 800/206/15) вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
37. Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
38. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
39. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.
40. Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.
41. Судячи із встановлених обставин справи, звернення до суду з цим позовом зумовлене тим, що позивач не погоджується з результатами розгляду його скарги на дії арбітражного керуючого, у зв`язку з тим, що актом перевірки від 20.09.2017 №97/05-44 у діях арбітражного керуючого ОСОБА_2 під час виконання ним повноважень розпорядника майна ТОВ «Міжнародний центр торгівлі» за фактами, викладеними у скарзі ТОВ «Підйомні машини», порушень не виявлено.
42. Верховний Суд зауважує, що акт перевірки є документом, який оформляється при проведенні планових і позапланових заходів контролю, тому за своєю правовою природою акти перевірок діяльності арбітражних керуючих є службовими документами, які фіксують факти проведення перевірок, містять відомості про виявлені порушення вимог законодавства або їх відсутність і не належать до носіїв відповідної доказової інформації.
43. Отже, результати перевірки та висновки, яких дійшов контролюючий орган (відображені в акті), не породжують для позивача юридичних наслідків, тому немає обґрунтованих підстав вважати, що при проведенні перевірки арбітражного керуючого ОСОБА_2 відповідач порушив його права. Незгода з висновками контролюючого органу та/чи результатами перевірки не може бути підставою для висновку, що відповідач діяв протиправно стосовно скаржника.
44. За таких обставин та правового регулювання Верховний Суд підтримує висновки судів попередніх інстанцій, що приймаючи акт від 20.09.2017 №97/05-44 Головне територіальне управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України діяло в межах наданих повноважень та на їх виконання, натомість позивач не навів належних доказів порушення його прав, свобод чи інтересів.
45. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
46. Ураховуючи приписи пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ, а також те, що касаційні скарги на судові рішення в цій справі були подані до набрання чинності цим Законом і рогляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає їх у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020).
47. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII. Судові витрати
48. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» залишити без задоволення.
2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                              О.О. Шишов

Судді                                                                                                           І.В. Дашутін
                                                                                                                    
                                                                                                                    Н.М. Мартинюк