Постанова
Іменем України
 
27 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 235/3777/16-ц
провадження № 61-21569св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на постанову Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Мальованого  Ю. М.,               Будулуци М. С., Космачевська Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 рокупублічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулось до суду із позовом до                ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2012 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 780 300 грн, строком до 09 жовтня 2032 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % річних.
Відповідач свої зобов`язання, передбачені кредитним договором, не виконував, не здійснював погашення кредиту та не сплачував відсотки і комісію у розмірах та у строки, передбачені договором, сума боргу щомісячно збільшується внаслідок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.
02 грудня 2016 року ПАТ «ВБР» звернулося до суду із заявою про уточнення підстав позову, мотивуючи наступним.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено:
договір застави цінних паперів № ZXN029500.9385.003 від 10 грудня 
2012 року,
договір застави майнових прав від 10 жовтня 2012 року за договором купівлі-продажу цінних паперів від 08 жовтня 2012 року,
договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення права власності на цінні папери від 10 жовтня 2012 року.
 
Відповідно до пункту 12.5 договору застави цінних паперів застоводавець зобов`язався протягом 5 робочих днів з дня отримання правовстановлюючих документів на об`єкт інвестування укласти із заставодержателем договір іпотеки на умовах, запропонованих банком, відповідно до умов якого надати в іпотеку заставодержателю об`єкт інвестування в забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до пункту 3.1.11 кредитного договору № IKІFG.9385.002 
від 10 жовтня 2012 року у разі відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, банк має право змінити умови договору - вимагати дострокового повернення кредиту, сплати комісії й процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором.
Згідно з пунктом 3.1.9 кредитного договору банк має право достроково стягнути кредит, проценти і комісії в порядку, передбаченому 
пунктами 2.8, 3.1.5, 3.1.6, при настанні умов, передбачених пунктом 3.1.11.
Відповідачу були надіслані вимоги від 20 серпня 2015 року та 
від 02 листопада 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та договором застави. У вимозі від 02 листопада 2015 року зазначений перелік порушень позичальником строків чергових платежів із зазначенням кількості днів прострочення.
Станом на 28 квітня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 750 213 грн 51 коп., у тому числі: 738 487 грн 25 коп. - поточна заборгованість по кредиту, 9 973 грн 35 коп. - поточна заборгованість за процентами, 1 752 грн 91 коп. - заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором.
У зв`язку із вищенаведеним ПАТ «ВБР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» просило суд: стягнути з відповідача на його користь, заборгованість у розмірі 750 213 грн 51 коп. за кредитним договором від 10 жовтня 2012 року та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 
від 13 березня 2017 року позовні вимоги ПАТ «ВБР» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР»заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2012 року у розмірі 748 460 грн 60 коп., у тому числі: поточна заборгованість за кредитом - 738 487 грн 25 коп., поточна заборгованість по процентах - 9 973 грн 35 коп. та вирішено питання про судові витрати шляхом стягнення на користь позивача судового збору у сумі 11 226 грн 91 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи позов у частині стягнення поточної заборгованості за тілом кредити та проценти, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов`язання, передбачені кредитним договором, не виконував належним чином, не здійснював погашення кредиту згідно графіку погашення у розмірах і строках, передбачених умовами договору. Також умовами кредитного договору передбачено про дострокове стягнення кредиту, процентів та комісій. Разом з тим пеня і штраф не підлягають стягненню згідно зі статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».
 
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області                        від 13 березня 2017 року скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ПАТ «ВБР» відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року касаційну скаргу                   ПАТ «ВБР» задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області                        від 13 березня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором № IKIFG.9385.002 від 10 жовтня 2012 року станом на    25 вересня 2019 року у розмірі 102 788 грн 28 коп.
В іншій частині рішення залишено без змін.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про те, що банк має право на дострокове стягнення кредиту, процентів та комісій, оскільки у пункті 3.1.9 кредитного договору чітко передбачено, що банк має право достроково стягнути кредит, проценти і комісію у порядку, передбаченому пунктами 2.8, 3.1.5, 3.1.6 при настанні умов, визначених пунктом 3.1.11. Разом із тим, апеляційний суд не погодився із розміром стягнутої судом першої інстанції заборгованості, а тому, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду                           від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження                               № 14-10цс18), змінив рішення місцевого суду в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ПАТ «ВБР», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду у відповідній частині.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У грудні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «ВБР».
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд належним чином не дослідив обставини справи та докази на яких ґрунтувались позовні вимоги, зокрема, кредитний договір та договір застави.
Вказує, що на запит ОСОБА_1 про залишок заборгованості за договором йому було надано довідку про наявну заборгованість станом на          08 жовтня 2019 року з урахуванням погашеної кредитної заборгованості за період з 13 березня 2017 року по 07 жовтня 2019 року у розмірі 696 055 грн              73 коп. Таким чином, вважає, що посилання апеляційного суду на правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 28 березня у справі № 444/9519/12-ц, є помилковим, оскільки відповідач після направлення вимоги частково сплачував заборгованість, що свідчить про переривання позовної давності, а банк має право на отримання відсотків за користування наданими коштами протягом строку кредитування. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ПАТ «ВБР» від ОСОБА_1 , у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 жовтня 2012 року між ПАТ «ВБР»та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 780 300,00 грн на фінансування будівництва житлової нерухомості строком до 09 жовтня 2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % річних.
 
Відповідач згідно з пунктом 4.2 кредитного договору зобов`язувався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та виконувати зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.
 
Відповідач свої зобов`язання, передбачені кредитним договором, не виконував належним чином, не здійснював погашення кредиту згідно з графіком погашення, тобто у розмірах та у строки, передбачені договором, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 28 квітня 2016 року, відповідно до якого вбачається, що відповідачем неодноразового були порушені терміни сплати щомісячного платежу.
 
Заборгованість за кредитним договором за розрахунком Банку станом на           28 квітня 2016 року становить 750 213 грн 51 коп., у тому числі: поточна заборгованість по кредиту - 738 487 грн 25 коп.; поточна заборгованість за процентами - 9 973 грн 35 коп.; заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором - 1 752 грн 91 коп.
 
Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави цінних паперів від 10 жовтня 2012 року, договір застави майнових прав від 10 жовтня           2012 року за договором купівлі-продажу цінних паперів від 08 жовтня                 2012 року, договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення права власності на цінні папери від 10 жовтня 2012 року.
 
Згідно з пунктом 12.5 договору застави цінних паперів протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання правовстановлюючих документів на об`єкт інвестування заставодавець зобов`язався укласти із заставодержателем договір іпотеки на умовах, запропонованих банком, відповідно до умов якого надати в іпотеку заставодержателю об`єкт інвестування в забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором.
 
24 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .
 
20 серпня 2015 року за вих. № 5530 на адресу  ОСОБА_1 було направлено вимогу про дострокове повернення суми заборгованості по кредитному договору від 10 жовтня 2012 року № IKІFG.9385.002 у розмірі              753 529 грн 36 коп. Цю вимогу згідно рекомендованого повідомлення відповідач отримав 01 вересня 2015 року (а. с. 104 - 107, т. 1).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «ВБР» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК Українивстановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ПАТ «ВБР» підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законними і обґрунтованими та підстав для його скасування немає.
 
У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                         (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до                        статті 1048 цього кодексу.
 
Судами встановлено, що 20 серпня 2015 року за вих. № 5530 на адресу  ОСОБА_1 було направлено вимогу про дострокове повернення суми заборгованості по кредитному договору від 10 жовтня 2012 року                               № IKІFG.9385.002, у розмірі 753 529 грн 36 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 745 595 грн 23 коп., поточної заборгованості за процентами - 6 713 грн 65 коп., пені - 1 220 грн 48 коп.
 
Пунктом 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня                 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою                        статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З довідки ПАТ «ВБР» про рух коштів по рахунку вбачається, що                   ОСОБА_1 після отримання направленої банком вимоги про дострокове повернення суми заборгованості було сплачено в рахунок погашення заборгованості 662 108 грн 05 коп.
 
Отже, направивши боржнику вимогу про повернення утвореної заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому суд апеляційної інстанції, врахувавши сплачені боржником грошові кошти на погашення кредитної заборгованості з 01 вересня 2015 року по 25 вересня 2019 року у розмірі 662 108 грн 05 коп., дійшов правомірного висновку про необхідність зміни рішення місцевого суду в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню.   
 
Посилання у касаційній скарзі на відсутність підстав для застосування правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження                                 № 14-10цс18), є безпідставними та такими, що суперечать положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Так, направивши 20 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка виникла станом на 19 серпня  2015 року, та заборгованість, яка виникне на  момент погашення в строк до  18 жовтня 2015 року, але не пізніше 60 календарних днів з дати одержання повідомлення, банк змінив строк кредитування, який закінчився у вказаний в повідомленні строк. Саме з цього моменту почав обліковуватися строк позовної давності, тобто строк, протягом якого банк міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Часткове погашення заборгованості після направлення вказаної вимоги хоча й мало наслідком переривання строку позовної давності, однак ніяким чином не змінило строк кредитування, тобто строк, по закінченні якого банк втратив право нараховувати відсотки та пеню.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» залишити без задоволення.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян