ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2020 року 
м. Київ

справа №665/49/13-а
адміністративне провадження №К/9901/24621/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова    В.М., Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року (судді Вербицька Н.В., Джабурія О.В., Крусян А.В.) про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року у справі №    665/49/13-а за позовом ОСОБА_1 до Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області, голови Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області Бериславського Володимира Миколайовича про визнання дій незаконними, скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У жовтні 2012 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чаплинського районного суду Херсонської області з позовом до Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області (далі альтернативно - Чаплинська РДА або райдержадміністрація або відповідач-1), голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. (далі - відповідач-2), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- скасувати розпорядження голови райдержадміністрації від 10 вересня 2012 року №    110-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- визнати незаконними дії голови Чаплинської РДА щодо звільнення позивача;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА;
- стягнути з райдержадміністрації заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2012 року по 12 грудня 2013 року в сумі 31    552,19 грн і моральну шкоду в сумі 50    000,00 грн із кожного відповідача;
- винести окрему ухвалу про притягнення голови Чаплинської РДА ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності у зв`язку з умисним невиконанням рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2011 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2012 року.
На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що підставою для видання спірного розпорядження про звільнення стало видання позивачем, на виконання рішення суду, наказу по відділу освіти Чаплинської РДА від 06 вересня 2012 року № 222 про негайне поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Чаплинської загальноосвітньої школи № 3 Однак позивач вважав, що при виданні наказу від 06 вересня 2012 року № 222 він діяв на підставі статті 124 Конституції України, статті 5 Закону України «Про державну службу» та статті 2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». ОСОБА_1 вказував на безпідставність посилань голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. на статтю 20 Закону України «Про освіту» щодо обов`язкового погодження поновлення на посаді директора загальноосвітнього закладу з власником, оскільки Закон України «Про освіту» є загальним нормативним актом. У той же час, правовідносини у системі загальної середньої освіти регулюються спеціальним Законом України «Про загальну середню освіту», за нормами якого, призначення та звільнення директора школи здійснює відповідний орган управління освітою без погодження з будь-ким. З огляду на викладене позивач вважає, що підлягає поновленню на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 100    000,00 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою від 12 грудня 2013 року Чаплинський районний суд Херсонської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив повністю. 
Приймаючи означене судове рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що видаючи наказ від 06 вересня 2012 року № 222 про негайне поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Чаплинської загальноосвітньої школи № 3 і звільнення з цієї посади ОСОБА_4 , позивач порушив трудові права останньої, оскільки звільнив її у період тимчасової непрацездатності. Суд не взяв до уваги наказ начальника відділу освіти райдержадміністрації ОСОБА_1 від 10 вересня 2012 року №    223 «Про внесення змін до наказу № 222 від 06 вересня 2012 року», яким змінено дату звільнення ОСОБА_4 , оскільки цей наказ не внесено в книгу наказів з кадрових питань. Тому, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що при виданні оскаржуваного розпорядження голова Чаплинської РДА діяв в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеві державні адміністрації», а матеріалами справи доведено скоєння позивачем одноразового грубого порушення своїх посадових обов`язків та обов`язків державного службовця. 
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року скасовано постанову Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2013 року та прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. щодо видання розпорядження № 110-к від 10 вересня 2012 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Скасовано розпорядження голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. №110-к від 10 вересня 2012 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами - задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на раніше займаній посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди - скасовано. Прийнято в указаній частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА з 10 вересня 2012 року. Стягнуто з райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2012 року по 16 грудня 2014 року у розмірі 63    800,88    грн і моральну шкоду у розмірі 6    000 грн. У решті позовних вимог - відмовлено.
Ухвалою від 08 жовтня 2015 року Вищий адміністративний суд України задовольнив частково касаційну скаргу Чаплинської РДА. Скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2012 року по 16 грудня 2014 року та відшкодування моральної шкоди не ґрунтується на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи. 
Постановою від 24 грудня 2015 року Одеський апеляційний адміністративний суд заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами - задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на раніше займаній посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди - скасував. Прийняв у вказаній частині нову постанову, якою позов задовольнив частково. Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА з 10 вересня 2012 року. Стягнув з райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 березня 2013 року по 24 грудня 2015 року у розмірі 76    181,82    грн і моральну шкоду у розмірі 6    000 грн. У решті позовних вимог - відмовив.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13 квітня 2017 року касаційну скаргу Чаплинської РДА задовольнив частково. Скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року у частині вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА з 10 вересня 2012 року, ухваливши нове рішення про відмову в позові. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами - задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - скасовано. Прийнято в цій частині нову постанову про часткове задоволення позову. Стягнуто з Чаплинської РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2013с року по 27 лютого 2014 року в розмірі 24    538,80 грн і моральну шкоду в розмірі 6    000 грн, а всього 30    538,80 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014р. в іншій частині залишено без змін.
Приймаючи вказану постанову суд апеляційної інстанції врахував висновки, викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду від 13 квітня 2017 року, проте зазначив, що зі змісту численних пояснень Чаплинської РДА, які надані протягом 2016-2017 років та платіжного доручення № 57 від 11 березня 2016 року, вбачається, що Чаплинська РДА перерахувала ОСОБА_1 середній заробіток за період з 22 березня 2013 по 13 квітня 2013 (за 14 днів), тобто по день припинення відділу освіти Чаплинської РДА в розмірі 1561,56 грн (14*111,54 грн). Відтак, період, за який розраховується середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача має бути визначений з 14 квітня 2013 року по 27 лютого 2014 року. Виходячи з цього, загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу становить 24    538,80 грн (220 днів*111,54    грн). 
Також апеляційний суд дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 6    000 грн, мотивуючи це тим, що останньому завдана моральна шкода, яка виразилась у моральних стражданнях та втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
На постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року надійшла касаційна скарга Чаплинської РДА, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні майнових позовних вимог ОСОБА_1 .
Скаржник вказує, що питання відшкодування позивачу моральної шкоди було предметом дослідження колегії суддів Вищого адміністративного суду України, яка дійшла висновків про необхідність скасування постанови апеляційного суду в частині вимог щодо поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові. Мотивувальна частина постанови касаційного суду від 13 квітня 2017 року не містить відомостей стосовно порушення прав ОСОБА_1 при звільненні з роботи або незаконного обмеження його трудових прав. Тому позивачу відмовлено в задоволенні вимог про поновлення на роботі з 10 вересня 2012 року. Проте, під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції не звернуто увагу на стилістичну неузгодженість у постанові Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2017 року між висновками суду в мотивувальній частині та результатом вирішення справи в резолютивній частині. За таких обставин питання відшкодування моральної шкоди розглянуто судом апеляційної інстанції усупереч висновкам суду касаційної інстанції про необхідність скасування попереднього рішення апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в позові. Отже, під час нового апеляційного розгляду справи мала б розглядатися лише позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того скаржник не погоджується з позицією суду апеляційної інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2013 року по 27 лютого 2014 року та моральної шкоди, оскільки вважає, що так як позивачу було відмовлено в поновленні на роботі з 10 вересня 2012 року, тобто визнано, що звільнення проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, адже після звільнення між сторонами не існувало трудових відносин, і відповідно, відсутній вимушений прогул. Однак суд апеляційної інстанції вказаного не врахував і допустив помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.
До того ж, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції не врахував, що права позивача у сфері трудових відносин не порушені, а відтак відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду. 
Ухвалою від 22 серпня 2017 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги Чаплинської РДА, посилаючись на те, що під час неодноразового розгляду даної справи, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку, що відділ освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА є правонаступником ліквідованого відділу освіти райдержадміністрації. Це визнав і сам відповідач, поновивши позивача на посаді начальника відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА розпорядженням голови РДА від 15 вересня 2016 року № 61-ос. Позивач вважає, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд апеляційної інстанції врахував не тільки наявність таких моральних страждань як постійний стрес, знервованість, виникнення соматичного захворювання, приниження, але й те, Чаплинська РДА постійно, упродовж понад семи років, порушувала його трудові права, не виконувала рішення судів, які набрали законної сили. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд узяв до уваги те, що відповідач не перерахував належні кошти до пенсійного фонду, що стало причиною втрати фактичної кількості років трудового стажу та, відповідно, зменшення розміру пенсії. За таких мотивів, позивач вважає постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року законною, прийнятою на підставі чинного законодавства та фактичних обставин справи. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №    2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
На підставі підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII зазначену касаційну скаргу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Бевзенко В.М. (суддя-доповідач), Шарапа В.М., Данилевич Н.А.
24 квітня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 24 квітня 2020 року № 659/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 16 квітня 2020 року № 5), визначено новий склад суду: Соколов    В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Загороднюк    А.Г., Калашнікова О.В.
Ухвалою від 20 серпня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в попередньому судовому засіданні.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
На виконання постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2011 року, розпорядженням голови райдержадміністрації Бериславського В.М. від 03 вересня 2012 року № 108-к ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА Херсонської області з 27 вересня 2010 року з указівкою, що до виконання посадових обов`язків необхідно приступити 04 вересня 2012 року.
06 вересня 2012 року начальником відділу освіти райдержадміністрації ОСОБА_1 видано наказ № 222, яким поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з 29 листопада 2011 року з указівкою, що до виконання посадових обов`язків ОСОБА_3 необхідно приступити з 10 вересня 2012 року. Цим же наказом з 07 вересня 2012 року звільнено з посади директора Чаплинської спеціалізованої школи ОСОБА_4 за пунктом 6 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, відсутністю вакансій та неможливістю надати роботу відповідно до її освіти.
Розпорядженням голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. від 10 вересня 2012 року № 400 наказ начальника відділу освіти ОСОБА_1 від 06 вересня 2012 року № 222 скасовано як такий, що виданий з порушенням законодавства.
Іншим розпорядженням голови райдержадміністрації від 10 вересня 2012 року 
№ 110-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу освіти райдержадміністрації з 10 вересня 2012 року за пунктом 1 статті 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. У розпорядженні зазначено, що за результатами перевірки колективного звернення педагогічних працівників Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів від 07 вересня 2012 року установлено, що начальником відділу освіти  ОСОБА_1 в порушення частини четвертої статті 20 Закону України «Про освіту», без погодження з місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, видано наказ № 222 від 06 вересня 2012 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Чаплинської спеціалізованої школи, чим здійснено перешкоджання проведенню навчально-виховного процесу, завдано шкоди інтересам державної служби, а також не виконано вказівки керівника райдержадміністрації. 
Не погодившись з рішенням відповідача про своє звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом порушених прав і законних інтересів.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Положеннями частини третьої статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Отже, касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та переглядаючи оскаржуване судове рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги Чаплинської РДА, виходить з наступного.
Стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наслідком розгляду спору про його поновлення на роботі є насамперед одним із визначених законом способів захисту порушених трудових прав особи.
Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі, але може бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. У будь-якому випадку підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи.
Як зазначалося вище, ухвалою від 13 квітня 2017 року Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді начальника відділу освіти Чаплинської РДА з 10 вересня 2012 року, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції зазначив, що звільненню позивача 10 вересня 2012 року передувало звільнення 27 вересня 2010 року, яке позивач також оскаржував у іншій справі № 821/629/13-а. Враховуючи те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 серпня 2014 року залишено без змін постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 22 березня 2013 року, якою позивача вже поновлено на посаді, останній мав вимагати виконання цього рішення, в тому числі примусового, а відповідач був зобов`язаний поновити його на попередній посаді. Таким чином, за наявності такого рішення, переглядаючи у грудні 2014 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність поновити позивача на посаді, оскільки з серпня 2014 року судовим рішенням у справі № 821/629/13-а ОСОБА_1 вже поновлено на цій посаді і для захисту його прав було достатньо скасувати розпорядження голови Чаплинської РДА від 10 вересня 2012 року №110-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
Також касаційний суд зазначив: «Враховуючи, що за вказаним рішенням ОСОБА_1 підлягав поновленню на посаді з 27 вересня 2010 року і підстави для його повторного поновлення у лютому 2014 року були відсутні, то період вимушеного прогулу завершується датою винесення Одеським апеляційним адміністративним судом постанови від 27 лютого 2014 року, якою визнано неправомірною та скасовано розпорядження голови Чаплинської РДА від 10 вересня 2012 року №110-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Разом з тим, визначаючи період вимушеного прогулу, за який слід відшкодувати середній заробіток, апеляційний суд правильно встановив, що цей період розпочався з 23 березня 2013 року, проте помилково визначив його кінцеву дату. Вказане впливає на правильність обчислення розміру суми, що підлягає стягненню на користь позивача».
Отже, за висновками Вищого адміністративного суду України період вимушеного прогулу ОСОБА_1 означений періодом з 23 березня 2013 року по 27 лютого 2014 року.
Свою чергою, суд апеляційної інстанції, установивши, що Чаплинська РДА перерахувала ОСОБА_1 середній заробіток за період з 22 березня по 13 квітня 2013 року в розмірі 1561,56 грн, стягнув на користь останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2013 року по 27 лютого 2014 року в розмірі 24    538,80 грн.
Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає, що він ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи та відповідає вимогам закону.
Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що оскільки ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі з 10 вересня 2012 року, то відсутній і вимушений прогул. 
Слід відзначити, що скаржник не звернув увагу на підстави відмови ОСОБА_1 в поновленні на роботі. Зокрема, суди визнали протиправним розпорядження голови Чаплинської РДА Бериславського В.М. від 10 вересня 2012 року № 110-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Водночас, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 13 квітня 2017 року зазначив про те, що оскільки з серпня 2014 року судовим рішенням у справі № 821/629/13-а ОСОБА_1 вже було поновлено на цій посаді, то для захисту його прав достатньо скасувати спірне розпорядження про звільнення.
З приводу тверджень скаржника про те, що з 10 вересня 2012 року між позивачем і відповідачем не існувало трудових відносин, то Суд наголошує, що це не впливає на те, що до моменту прийняття судового рішення про поновлення на посаді, а саме ухвали Вищого адміністративного суду України від 07 серпня 2014 року у №    821/629/13-а, позивач перебував у стані вимушеного прогулу.
Також Суд відхиляє доводи скаржника про те, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку судом апеляційної інстанції не встановлено кількості робочих днів у період вимушеного прогулу, оскільки як видно з мотивувальної частини оскаржуваної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду, при розрахунку суми середнього заробітку суд виходив із середньоденної заробітної плати позивача, яка згідно з довідкою Чаплинської РДА від 03 грудня 2014 року № 1-05/396, складає 111,54 грн, і 220 робочих днів вимушеного прогулу. Тому загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу становить 24    538,8 грн (220*111,54).
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди Верховний Суд виходить з такого.
Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. 
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З оскаржуваної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року слідує, що вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що позивач у додаткових поясненнях та в ході апеляційного розгляду пояснив, що проживає в невеликому селищі, був публічною людиною з бездоганною репутацією. Повторне звільнення відбулось менш ніж через тиждень після поновлення на посаді за рішенням суду після першого звільнення. Фактичне переслідування з боку колишнього голови РДА мало наслідком приниження його честі та гідності. Крім того, тривале невирішення питання щодо поновлення його на посаді вплинуло на суспільну думку в громаді, а саме, що його звільнення є законним. Після звільнення у 2012 році він постійно нервує, знаходиться у постійному стані стресу, що змусило його припинити суспільну активність. 
Ураховуючи той факт, що впродовж семи років позивачу довелося захищати свої порушені трудові права та репутацію від протиправним дій і рішень відповідачів, що вимагало від нього значних фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на його стані здоров`я та організації життя, Верховний Суд підтримує позицію суду апеляційної інстанції та вважає, що визнане в судовому порядку незаконним повторне звільнення позивача може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, якщо позивач вважає, що йому таку заподіяно. 
Верховний Суд відхиляє твердження скаржника про те, що під час нового апеляційного розгляду справи вирішенню підлягала лише позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки згідно резолютивної частини ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2017 року, дану адміністративну справу направлено на новий апеляційний розгляд саме у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Відтак, під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції правомірно вирішив позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Суд констатує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Доводи скаржника не спростовують висновків суду і зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин. Отже, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX та статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області залишити без задоволення.
2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року у справі № 665/49/13-а - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   О.В. Калашнікова