ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1588/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1317/20 Категорія: 301030300 	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 вересня 2020 року  м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Бондаренка С.І. 
секретар: Торопенко Н.М.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Степанківська сільська рада Черкаського району Черкаської області; 
особа, що подала апеляційну скаргу -  ОСОБА_1 ; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими-побутовими будівлями та спорудами у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, 

в с т а н о в и л а :

В червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими-побутовими будівлями та спорудами у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 1986 року позивач являється власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Однак, у зв`язку із втратою документів на право особистої власності на житловий будинок та неможливості в повторній видачі документів про право власності, зареєструвати право власності на житловий будинок у позивача немає можливості.
10 червня 2020 року у газеті « Вечірні Черкаси » випуск № НОМЕР_1 було розміщено оголошення про втрату документів на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та вважати їх недійсними.
Просив суд визнати за позивачем право власності на житловий будинок що розташований по  АДРЕСА_1 , з усіма господарчими будівлями і спорудами.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що позивачем не вказано ні в позовній заяві, ні в оголошенні в газеті про втрату документів, які саме документи про право власності на будинок він втратив. У зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що позивач взагалі не довів факт існування відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок.         
Крім цього, позивачем не доведено та не надано до суду доказів про те, що будівлі по  АДРЕСА_1 не є самочинними та відповідають будівельним, технічним, пожежним вимогам, що передбачені для такого виду споруд діючими нормативно-правовими актами України. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та  просив суд рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що в позовній заяві та в оголошенні газети не було вказано, які саме документи були втрачені у зв`язку з тим, що ні позивачу ні іншим особам до яких позивач звертався не було відомо, згідно яких він правовстановлюючих документів являвся власником домоволодіння. Єдиним доказом, що позивач є власником домоволодіння є погосподарська книга сільської ради, на підставі якої було видано довідку.
Суддею не вказано, які саме сторінки технічного паспорту відсутні, однак суддя міг направити справу для усунення недоліків до вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Згідно Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» від 02 червня 1968 року кожна сільська рада вела погосподарські книги. В загальній частині особового рахунку записувались прізвище, ім`я, по-батькові голови сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку.
З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються, так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства.
За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. 
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу сторона не скористалася.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно довідки виконавчого комітету Степанківської сільської ради №638/02-25 від 02 червня 2020 року, власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 .
Згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» №10482о від 18 лютого 2020 року вбачається, що станом на 01 січня 2013 року право власності на домоволодіння   АДРЕСА_1 не зареєстровано. 
На замовлення позивача, ТОВ «Еліт Партнер-Плюс» було виготовлено технічний паспорт від 07 лютого 2020 року, на домоволодіння по АДРЕСА_1 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.
Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.
Отже, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно статті 392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.
З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки виконавчого комітету Степанківської сільської ради №638/02-25 від 02 червня 2020 року, власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 . 
Оскільки виконавчий комітет Степанківської сільської ради не оспорює право позивача на домоволодіння, то підстави для визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України відсутні, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» право власності на домоволодіння   по АДРЕСА_1 не зареєстровано. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факт існування правовстановлюючих документів на житловий будинок, оскільки ні у позовній заяві, ні у оголошенні в газеті про втрату документів позивачем не вказано які саме документи про право власності на будинок він втратив.
Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що єдиним доказом, що позивач є власником домоволодіння є погосподарська книга сільської ради, на підставі якої було видано довідку є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтується лише на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення - без змін. 
Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -  залишити без задоволення. 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року  залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України. 

Судді