ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/11987/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 160/11987/19 (м. Дніпро, суддя Турлакова Н.В.)
за позовом  ОСОБА_1 
до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК"
про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в якому  просив:
-          визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60593943 від 13.11.2019 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 160/11987/19 позовні вимоги задоволені.
Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60593943 від 13.11.2019 року винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ним не було отримано копії позовної заяви з копіями доданих да неї документів. Це вплинуло на право відповідача довести правомірність своїх дій шляхом надання відзиву на позовну заяву. Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 отримав копію оскаржуваної постанови 19.11.2019 року та мав подати позовну заяву до 29.11.2019 року. Проте, позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення, що також є порушення норм процесуального права. Крім того у ОСОБА_1 у м. Києві наявне майно (грошові кошти), а саме рахунок № НОМЕР_1 відкритий в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківка, б.100, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства «Альфа-Банк». Стягувач наділений правом вибору місця виконання рішення. Гроші, в тому числі у безготівковій формі, є майном і їхнім місцезнаходженням вважається місцезнаходження фінансової установи,  в якій відкрито відповідний рахунок боржника. Зазначає, що не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження» при відкритті виконавчого провадження №60593943 від 13.11.2019 року. Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Відзиви на апеляційну скаргу на адресу суду не надходили. 
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.10.2019 року приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. вчинено виконавчий напис за №23432 про стягнення з боржника – ОСОБА_1 коштів у розмірі 13193,77 грн. на користь АТ «Альфа-Банк» (а.с.3).
13.11.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60593943, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №23432, виданого 07.10.2019 року приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. про стягнення з боржника, яким є: ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 13193,77грн.(а.с.)
Згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 виданого 28.06.2002р., позивач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.4).
Правомірність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №60593943 від 13.11.2019 року, є предметом спору в цій справі. 
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини другої статті 24 Закону України “Про виконавче провадження” приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_2 виданого 28.06.2002р. Наявність карткових рахунків у банку, місцезнаходження якого зареєстровано у м. Києві, на переконання суду, не є тотожнім місцезнаходженню майна боржника, зокрема, його грошових коштів.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VIII.
Статтею 1 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону України “Про виконавче провадження”  визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України “Про виконавче провадження”, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України “Про виконавче провадження”).
Абзацом 2 ч. 1 ст. 19 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України “Про виконавче провадження” приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною третьою статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016№1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного  Законом України «Про виконавче провадження».
Таким чином, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи виключно у двох випадках: або за місцем проживання, перебування, роботи боржника, або за місцезнаходженням його майна. Однією з підстав для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача про примусове виконання рішення.
Судом встановлено, що виконавчим округом приватного виконавця Приватного виконавця Юхименко Ольги Леонідівни визначено м. Київ.
Відповідач приймає до виконання виконавчі документи, та, відповідно, відкриває виконавче провадження за місцем проживання, перебування, роботи боржника, яким є Київ або у разі наявності майна боржника, місцем знаходження якого є м. Київ.
ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачем суду не надано доказів наявності у позивача майна на території міста Києва, а іншого матеріали справи не містять.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Згідно з пунктом 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» від 05.04.2001 №2346-III кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).
Відповідно до пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання та кореспондентські рахунки.
Таким чином, наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей, не породжує цивільні права та обов`язки, оскільки рахунок це - засіб, механізм, спосіб безготівкового здійснення розрахунків, отримання готівки чи інший спосіб розпорядження коштами, що на ньому знаходяться за волевиявленням власника цих коштів. При цьому, наявність рахунку у банку, місцезнаходження якого зареєстровано у м. Києві, не є тотожнім місцезнаходженню майна боржника, зокрема, його грошових коштів.
Відповідно довідки, виданої Акціонерним товариством «Альфа-Банк», на ім`я позивача відкрито рахунок (картковий) № НОМЕР_3 . На вищевказаному рахунку кошти надані позивачу у користування, у кредит.
Будь-яких доказів на підтвердження знаходження на рахунку відкритого в банку, що знаходиться у м. Києві, грошових коштів позивача, що б давало підстави вважати їх майном боржника - матеріали справи не містять.
Отже, враховуючи вищевикладене, а також, те що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та за відсутності в нього майна в м. Києві, відповідачем протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №61916161 від 24.04.2020, тобто з порушенням ч. 2 ст. 24 Закону України “Про виконавче провадження”.
Вказані обставини не були перевірені та враховані відповідачем під час винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому таке рішення приватного виконавця є таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства, не у спосіб та не в порядку, які встановлені Законом України “Про виконавче провадження”.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що постанова про відкриття виконавчого провадження від №60593943 від 13 листопада 2019 року прийнята відповідачем поза межами наданих повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо зауваження відповідача про порушення строків звернення до суду, копія оскаржуваної постанови була отримана 19.11.2019р., позовна заява була подана 28.11.2019 року. Позовна заява подана в межах десятиденного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів відповідно до п.1ч.2 ст. 287 КАС України. Крім того, судом першої інстанції в ухвалі від 13.01.2020 року зазначено, що позовна заява відповідає вимогам КАС України та підлягає розгляду. 

Відповідно до ч.1 ст. 166 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань, зокрема, у заявах та клопотаннях.
Відповідач, як він зазначає, не отримавши копію позовної заяви, мав право та змогу звернутись до суду першої інстанції з заявою про не отримання копії позовної заяви з додатками до неї. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року;  пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року;  пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року,  пункт 29).
За таких обставин інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, а тому правового значення не мають та не спростовують висновків суду першої інстанції,  яким при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, а висновки щодо встановлених обставин і правові наслідки є вірними, тому немає підстав для його скасування.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року у справі № 160/11987/19    – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова в повному обсязі складена 23.09.2020р.

Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко