Справа № 155/218/20 	Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г. М. 	
Провадження № 22-ц/802/903/20  Категорія: 70 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 вересня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О.І.,
суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 квітня 2020,

                                         В С Т А Н О В И В :
21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що у зареєстрованому з відповідачем шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із нею та перебуває на повному її утриманні. 
Після припинення спільного проживання із відповідачем він допомоги на утримання дитини не надає. Крім того, дочка на даний час навчається на платній формі навчання, за що нею сплачено кошти за перший рік навчання у розмірі 21000 грн..
Ураховуючи наведене, просила стягнути з відповідача на її користь  аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням індексації відповідно до закону, а також стягнути з відповідача на її користь 10500 грн. – половину понесених нею додаткових витрат на дитину.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1800 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 додаткові витрати в сумі 10500 грн..
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.
Судом ухвалено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Рішення в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить змінити це рішення в частині визначення розміру стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дочки, зменшивши його до 1500 грн., та скасувати це рішення в частині стягнення з нього додаткових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).
Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що сторони являються батьками дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13).
Позивач із дочкою проживають окремо від відповідача і останній не надає у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини.
Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).
Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку та в матеріалах справи відсутні докази наявності у нього будь-яких медичних протипоказань щодо працевлаштування та заняття тими видами діяльності, які дають можливість належного утримання себе та дитини.
Згідно з ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Разом із тим, за умови відсутності згоди між батьками про порядок та суму утримання не позбавляє можливості одного з них звернутися із відповідним позовом про вирішення вказаного питання у судовому порядку.
Судом встановлена відсутність згоди між сторонами стосовно утримання дитини.
З урахуванням вимог ст.182 СК України суд дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, як про це заявила позивач.
При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції ураховував прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
При цьому суд вірно урахував положення ч.2 ст.182 СК України про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та вірно взяв до уваги визначення мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину та мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, у зв`язку із чим відсутні підстави для зменшення визначеного судом розміру аліментів до 1500 грн., як про це зазначає в апеляційній скарзі відповідач.
Відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, а сума стягуваних аліментів буде відповідати інтересам та потребам дитини.
Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.
Крім того, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не фігурує у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів.
Посилання відповідача на те, що він не в змозі сплачувати аліменти у більшому розмірі із-за того, що у нього є непрацездатна матір, з якою він проживає – відхиляються апеляційним судом, оскільки матір, яка є особою пенсійного віку, забезпечена соціальними виплатами. Разом із тим, неповнолітня дочка відповідача не має можливості забезпечувати себе самостійно, а відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб і не позбавлений обов`язку утримувати неповнолітніх дітей.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з вимогами ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17).
Здобуття спеціальності, яка надасть дитині у майбутньому забезпечити себе самостійно роботою та відповідно засобами для існування – є тими особливими обставинами (розвитком здібностей дитини), на які сторони зобов`язані нести додаткові витрати, у зв`язку із навчанням неповнолітньої дитини на факультеті філології та журналістики денної форми навчання у Східноєвропейському національному університеті імені Лесі Українки, що стверджується відповідною довідкою (а.с.15). 
Позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, що підтверджують понесені нею додаткові витрати на навчання дочки за період 2019/2020 навчальний рік у розмірі 21000 грн., що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини щодо отримання відповідної освіти).
Кошти внесені відповідно до квитанцій Горохівського відділення АТ КБ «ПриватБанк» від 20.08.2019 – 10500 грн. та від 14.01.2020 – 10500 грн. (а.с.18).
Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивачем надано докази не в оригіналі, а копії не засвідчені належним чином – відхиляються апеляційним судом, оскільки зазначаючи наведене, відповідач копії наданих доказів під сумнів не ставить і жодних спростувань щодо наданих позивачем доказів не подає.
Колегія суддів вважає, що у даній справі відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дочки та компенсації вже понесених додаткових витрат на її навчання.
Ураховуючи те, що матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про необхідність відступити від принципу рівності батьків у обов`язку щодо утримання дитини і покласти тягар обов`язку щодо додаткових витрат на утримання неповнолітньої дочки лише на матір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано задовольнив позов.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, а саме, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд  
                                              П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий – суддя 

Судді