ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2020 року           справа №360/2007/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г.,  Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання – Тішевського В.В., позивача – ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі № 360/2007/20 (головуючий суддя І інстанції – Борзаниця С.В.), складену в повному обсязі 22 травня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу,- 

                                                       В С Т А Н О В И В :

20 травня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 10 від 15 січня 2020 року про внесення змін до наказу ДСА України від 20 вересня 2018 року № 474, про виведення ОСОБА_2 , керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову комісії, та введення до складу ліквідаційної комісії і визначення головою цієї комісії Василович Галину Юріївну, секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду, у зв`язку з відсутністю юридично-фактичних підстав для його видання, та у зв`язку з тим, що наказ унеможливлює належне представництво відповідача Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області у справі № 428/7187/19 за позовом ОСОБА_1 про незаконне звільнення з роботи та інше (а.с. 1-6).
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі на підставі положень ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України. При прийнятті спірного рішення суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що ці вимоги є похідними від вимог у заявленому позивачем цивільному позові, зокрема, про поновлення його на роботі (а.с. 27-29).
Не погодившись із вищевказаною ухвалою, позивач  подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі. 
В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначив, що даний спір є публічно-правовим, оскільки відповідачем у ньому є суб`єкт владних повноважень та оскаржуються дії Голови ДСАУ які виражені у формі видання наказу - акту індивідуальної дії, відтак висновок суду є протиправним.
При цьому, апелянтом зазначено, що суд першої інстанції відмовив позивачу у доступі до правосуддя, здійснивши невірний системний аналіз справи, яка не має відношення до предмета позову .
Посилався на порушення Конституції України, Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року (а.с. 36-40).  
Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, ухвалу суду першої інстанції – скасувати, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду із позовом до Державної судової адміністрації України ,в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ № 10 від 15 січня 2020 року про внесення змін до наказу ДСА України від 20 вересня 2018 року № 474, про виведення ОСОБА_2 , керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову  ліквідаційної комісії, та введення до складу ліквідаційної комісії і визначення головою цієї комісії Василович Галину Юріївну, секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду, у зв`язку з відсутністю юридично-фактичних підстав для його видання, та у зв`язку з тим, що наказ унеможливлює належне представництво відповідача Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області у справі № 428/7187/19 за позовом ОСОБА_1 про незаконне звільнення з роботи та інше (а.с. 1-6).
Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у справі виходив з того, що вимоги позивача не є публічно-правовими та підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства з огляду на те, що вони є похідними від вимог у заявленому позивачем цивільному позові, зокрема, про поновлення його на роботі у справі № 428/7187/19 (а.с. 27-29).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Права і свободи людини та громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
 Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа має мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94, § 36).
 Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право доступу до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
   Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
   Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
  Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на  справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду  таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.
З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист. 
Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно – правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій. 
Тобто, специфіку публічно – правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.
Що стосується кола суб`єктів публічно – правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.
Специфіка публічно – правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.
Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно – правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.
Отже визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
 Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час прийняття оскарженої постанови, термін «публічно-» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. Аналогічний зміст має термін «владні управлінські функції», закріплений у пункті 1 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду.
Спірним питанням даної справи є правомірність наказу Державної судової адміністрації України № 10 від 15 січня 2020 року про внесення змін до наказу Державної судової адміністрації України від 20 вересня 2018 року № 474.
Суд апеляційної інстанції вважає передчасним висновок суду першої інстанції з питання відмови у відкритті провадження, з огляду на наступне.
Дійсно, Сєвєродонецьким міським судом Луганської області розглядається цивільна справа № 428/7187/19 за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області, Луганського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Військової частини № 3035 про встановлення факту, що має юридичне значення, поновлення на роботі, стягнення різниці у заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, витрат на звернення до Державної судової адміністрації України, визнання звільнення незаконним, встановлення факту дискримінації за соціальним станом та громадянською позицією, стягнення моральної шкоди, про визнання дій військовослужбовців щодо не допуску його на робоче місце неправомірними.
Вказана справа належить до розгляду у порядку цивільного судочинства з огляду на предмет позову, однак, судом першої інстанції не встановлено, чи заявлялась в рамках цивільної справа вимога про скасування спірного у даній справі наказу та зроблено висновок виходячи з припущень про похідність вимог.
При цьому, посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у відкритті провадження у справі, що одним із співвідповідачів в ній є  Державна судова адміністрація України не є підставою для такої відмову з огляду на вимоги Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, виходячи з суб`єктного складу справи що розглядається, відповідач в ній – Державна судова адміністрації України, тобто суб`єкт владних управлінських функцій, спірний наказ адміністрації по суті є актом прийнятим на виконання делегованих відповідачу повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що даний спір має розглядатись лише в порядку адміністративного судочинства, відтак висновки суду першої інстанції є незмістовними.
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.  
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції передчасно зробив висновок про порушення підсудності даної справи, не засвідчився, що спірне питання   має розглядатись відповідачем саме в рамках цивільного провадження по вже існуючий справі, не пересвідчився чи дублюються вимоги в даній справі та у справі № 428/7187/19, що, в свою чергу, є підставою для скасування ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому, суд першої інстанції діяв передчасно, оскільки достеменно не встановив які саме права може порушувати для позивача спірний наказ, що можна встановити лише при перегляді справи по суті вимог.
Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі діяв передчасно, а, відтак, ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню та направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду з огляду на положення ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України.
Окрім того, суд апеляційної інстанції не може втрутитись у автоматизований розподіл справ в суді першої інстанції, відтак вимога позивача про направлення справи для розгляду іншому судді є незмістовною та не передбаченою Кодексом адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. ст. 320, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року у справі № 360/2007/20 – задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року у справі № 360/2007/20 - скасувати, а справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 08 липня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та продовжується на строк  дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повне судове рішення складено 08 липня 2020 року.

Судді                                                                                        Т.Г.Арабей
                                                                                           І.В. Геращенко 
                                                                                          Г.М. Міронова