Постанова                                                     
Іменем України                                          
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 134/553/19
провадження № 61-1982 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая Оксана Миколаївна, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду 
у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К. 
від 26 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М.,акціонерного товариства комерційного банку (далі - АТ КБ, банк) «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на належний їй житловий будинок.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 грудня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № VIGWGA0000000967, 
за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 55 380 доларів США на споживчі цілі.
На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - належний їй на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою:                     АДРЕСА_1 . У зв`язку з укладенням договору іпотеки було накладено заборону на відчуження вказаного житлового будинку.
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2013 року з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 94 804,85 доларів США.   
27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. без її відома було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на належний їй вищевказаний житловий будинок на підставі договору іпотеки, виданого 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель С. М.
Вважала дане рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконним, оскільки на даний будинок не може бути примусово (без її згоди) звернуто стягнення, так як він є її єдиним  житлом, його загальна житлова площа не перевищує            250 кв. м, а, отже, він підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», кредит є споживчим. Також не було дотримано вимог закону щодо направлення іпотекодавцю, тобто їй, письмової вимоги про усунення порушень за зобов`язанням. 
З урахуванням наведеного та уточнених вимог ОСОБА_1 просила суд позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області у складі судді Зарічанського В. Г. від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності 
за ПАТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу             Бєлою О. М. 27 вересня 2016 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь 
ОСОБА_1 судові витрати у сумі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наслідками прийнятого рішення приватним нотаріусом про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що належить позивачці, фактично відбулося  примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, при наявності заборони, встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», 
а також ОСОБА_1 не було отримано письмової вимоги банку про виконання порушених зобов`язань. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1 152,60 грн судових витрат. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Апеляційний суд зазначив, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів 
в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).Такий правовий висновок викладено 
у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі №464/8589/15-ц, який узгоджується з відповідними судовими рішеннями Великої Палати Верховного Суду. 
Крім того, доводи ОСОБА_1 , що вона не отримувала повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору є безпідставними, оскільки належним чином завірена копія повідомлення про вручення їй повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору знаходиться в матеріалах адміністративної справи № 802/2313/17а за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу 
Бєлої О. М. про визнання протиправним та скасування рішення. Вказана справа витребовувалась та досліджувалась судом першої інстанції під час розгляду справи.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Вінницького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасувати й залишити в силі рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 134/553/19 із Крижопільського районного суду Вінницької області та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду № 644/3116/18 (провадження 
14-45 цс 20) за позовом  ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності, відновлення запису про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року поновлено касаційне провадження у вищевказаній справі, оскільки відпали підстави для зупинення провадження у справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального та порушив норму процесуального права.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі 
№ 464/8589/15-ц, але така правова позиція суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року 
у справі № 607/2754/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду        від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження                      № 11-474апп19, в яких підтверджено необхідність застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції, не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № VIGWGA0000000967, згідно якого отримала валютні кошти на споживчі цілі (а. с. 10-12).
На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано належне їй нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 13-15).
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаним вище кредитним договором було стягнуто 94 804,85 доларів США, 
що дорівнює еквіваленту 757 490,72 грн за курсом Національного банку України на день звернення до суду із зазначеним позовом. 
09 серпня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу будинку.
27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за 
ПАТ КБ «ПриватБанк» на належний ОСОБА_1 вищевказаний житловий будинок на підставі договору іпотеки, виданого 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель С. М., здійснено запис про право власності.
Згідно з пунктом 29 договору іпотеки від 25 грудня 2007 року сторони визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статті 37 Закону України «Про іпотеку»; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та 
будь-яким способом в тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про Іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру права власності на нерухоме майно. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, 
що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Відповідно до статті 1 Закону України«Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України«Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк 
та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи 
на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір 
про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку»(у редакції, яка діяла на час 
укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку»її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором 
між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
Як установлено судом апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 отримала вимогу кредитора про сплату боргу за договором від 25 грудня 2007 року та її попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває 
в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 
1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). 
Отже, Закон України «Проіпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження
в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , який використовується позивачкою як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання  ОСОБА_1  умов договору про іпотечний кредит від 25 грудня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.
Кредитний договір є споживчим і спору з цього приводу немає. 
Отже, у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за 
ПАТ КБ «ПриватБанк».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України 
«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого 
як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах 
Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року 
у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.
Тобто після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі №464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.  
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій надав неправильну оцінку вказаним обставинам та не врахував, що спірний житловий будинок не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності на нього.
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, 
що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін.
Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судове рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, 
а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку із цим з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 536,00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 26 грудня 2019 рокускасувати й залишити в силі рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року.
Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 536,00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець    Ю. В. Черняк