ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" червня 2020 р.           Справа№ 910/15881/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 

секретар судового засідання    Шевченко В.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на ухвалу        Господарського суду міста Києва 
від                       04.05.2020
у справі            № 910/15881/19 (суддя Васильченко Т.В.)
за скаргою    Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на дії                 Печерського районного відділу державної виконавчої служби 
                            у місті Києві центрального міжрегіонального     управління     
                            Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні     
                             щодо примусового виконання наказу Господарського суду 
                              міста Києва від 12.02.2020 
у справі            № 910/15881/19
за позовом     Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна»
до                       Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про                       стягнення 23 070,96 грн.

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 відмовлено у задоволенні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 61436118 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 у справі № 910/15881/19.
Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Акціонерне товариство «Українська залізниця» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове процесуальне рішення, яким задовольнити скаргу Акціонерного товариства  «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірними виконавчих дій, встановлених Законом України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП № 61436118 з приводу стягнення з боржника - Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» грошових коштів, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а також зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про повернення наказу Господарського суду м. Києва від 04.05.2019 по справі № 910/1588/19 стягувачу відповідно до п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». В обґрунтування своїх вимог  зазначило, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. За твердженнями апелянта, п. 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», який набрав законної сили 20.10.2019, встановлена заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто, вищевказаним нормативно-правовим актом чітко встановлена заборона вчиняти виконавчі дії (за винятком, вказаним в Законі). Апелянт також звертав увагу на те, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувану, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Таким чином, апелянт вважав, що всі відкриті станом на 20.10.2019 виконавчі провадження, де боржником є АТ «Укрзалізниця», підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувану на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». На переконання апелянта, Відділ ДВС своїми діями порушив законні права та інтереси АТ «Укрзалізниця», а здійснення виконавчих дій щодо АТ «Укрзалізниця» за наявності встановлених законом обмежень, не відповідає вимогам, встановленим як національним законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції, на думку скаржника, не було враховано, що оскільки АТ «Укрзалізниця» станом на 20.10.2019 є юридичною особою, яка включена до об`єктів права державної власності, затверджених Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», відповідно до п. 3 розділу III цього Закону забороняється вчиняти виконавчі дії щодо таких об`єктів в цілому, не відокремлюючи при цьому майно та кошти тощо.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не може поширюватися на виконання рішення у  даній справі про стягнення грошових коштів, оскільки цим Законом передбачено винятки (стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу), відповідно до яких допускається  вчинення виконавчих дій щодо відповідача, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги АТ «Укрзалізниця» тощо.
В судове засідання апеляційної інстанції 23.06.2020 з`явився представник  відповідача,  представники  позивача та ДВС не  з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про призначення розгляду справи.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 23.06.2020 представники позивача та ДВС, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за  відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для вирішення спору у даній справі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності  цих представників за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача (апелянта) в  даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав,  оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу Акціонерного товариства  «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Заслухавши пояснення представника відповідача (апелянта), розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, Підприємство з іноземними інвестиціями «Амік Україна» звернулося до Господарського суду міста Києва з  позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 23 070,96 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 позовні вимоги задоволені повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» 23 070,96 грн. неустойки за порушення терміну доставки вантажу та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.
12.02.2020 на примусове виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано наказ.
15.04.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Акціонерного товариства  «Українська залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за змістом якої спросило:
-визнати неправомірними дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Підприємства   з   іноземними   інвестиціями   «Амік   Україна» грошових коштів в сумі 23 070,96 грн. (неустойки за порушення терміну доставки вантажу) та 1 921,00 грн. витрат по сплаті судового збору в рамках виконавчого провадження ВП №61436118;
-скасувати постанову Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження ВП №61436118 на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 по справі №910/15881/19;
- зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про повернення наказу Господарського суду м. Києва від 12.02.2020 по справі №910/15881/19 стягувачу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
В обґрунтування своїх вимог зазначило, що 20.10.2019 набрав чинності Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», п. 3 Прикінцевих та перехідних положень якого встановлено заборону вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Так, згідно Додатку 2 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, було включено, зокрема, Акціонерне товариство «Українська залізниця» 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5. Тому скаржник вважав, що  відносно нього протягом трьох років не може вчинятись виконавчих дій, відтак станом на 20.10.2019 усі виконавчі провадження, в тому числі і ВП №61436118, де боржником є Акціонерне товариство «Українська залізниця» підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Положеннями ч. 1 ст. 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.
Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував про недопустимість невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) встановлено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
В рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини вказав, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29.06.2004, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).
В рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі «Ліпісвіцька проти України» однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене,  «законне сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі «Агрокомплекс проти України»).
В рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.
Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019 № 2-рп(ІІ)/2019).
Конституційний Суд України у зазначеному рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини встановив, що було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень. Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (рішення у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009, № 40450/04, п.п. 83-85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України»).
В пункті 3 резолютивної частини рішення від 12.10.2017 у справі «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13 та інші, Велика Палата Європейського суду з прав людини постановила, що п`ять заяв та 12 143 заяви, наведені в додатках I і II до цього рішення, мають розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), яким встановлено існування структурної проблеми, що призводить до порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.
Таким чином, виходячи з практики з Європейського суду з прав людини, держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
З огляду на наведене, відповідно до вимог Конституції України, ГПК України та практики Європейського суду з прав людини, судове рішення у справі №910/15881/19, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.
Положення ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»  визначають виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження, примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виходячи зі змісту ч.1 с. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено матеріалами справи, 03.03.2020 державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61436118 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва, виданого 12.02.2020 у справі № 910/15881/19 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» суми у розмірі 24 991,96 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим    Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
При цьому, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 4 ст. 4  вказаного Закону України виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:
1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);
2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;
3) боржника визнано банкрутом;
4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) юридичну особу - боржника припинено;
6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;
7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;
8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;
9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;
10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, при цьому детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.
Положення п.п. 4, 5 розділу ІІІ цієї Інструкції регламентують дії державного виконавця, які передують відкриттю виконавчого провадження, а саме:
- виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених ч.4 ст. 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа;
- у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Проте, ні місцевим господарським судом, ні апеляційним судом не встановлено, а відповідачем (боржником) не доведено наявності на момент винесення постанов про відкриття виконавчого провадження підстав для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, передбачених ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.
З огляду на відсутність законодавчо встановлених підстав для повернення стягувачу наказу Господарського суду міста Києва у даній справі без прийняття до виконання, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про дотримання державним виконавцем вимог чинного законодавства при винесенні постанови  про відкриття виконавчого провадження  ВП №61436118 від 03.03.2020.
З приводу посилань апелянта (скаржника) на заборону, яка міститься в Законі України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», слід зазначити, що 20.10.2019  дійсно набрав чинності Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі - Закон України № 145-ІХ), за приписами п. 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» якого забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Згідно додатку 2 «Перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані» до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» станом на 20.10.2019 включено Акціонерне товариство «Українська залізниця».
З урахуванням заборони, встановленої п. 3 розділу ІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», в комплексі з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону № 145-ІХ, законодавцем в основу положення, визначеного пунктом 3 розділу ІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 145-ІХ, покладено як принцип обов`язковості виконання рішень, закріплений Конституцією України, так і необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки, з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур. Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти.
Як встановлено матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/15881/19 присуджено до стягнення саме грошові кошти, відповідно заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не поширюється на виконання рішення у справі №910/15881/19 про стягнення грошових коштів.
При цьому, слід зазначити, що вищезазначеним Законом передбачена можливість стягнення, по-перше грошових коштів, по-друге товарів переданих в заставу.
Як би Законом було дозволено стягнення лише грошових коштів, переданих у заставу, як вважає заявник, а не взагалі грошових коштів, тоді б не можливо було б здійснювати стягнення за виконавчими листами, наприклад, заробітної плати, виплат у зв`язку з пошкодженням здоров`я і т.п., що призвело б до явного порушення гарантованих прав.
З огляду на наведене, колегією суддів не встановлено підстав для повернення виконавчого документ на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження, діяв у відповідності до норм чинного законодавства.
Вищезазначене спростовує доводи скаржника про заборону на звернення стягнення на кошти боржника - Акціонерного товариства «Українська залізниця» у виконавчому провадженні №61436118, а трактування  скаржником вказаної норми лише як можливості стягнення грошових коштів, що були передані в заставу за кредитними договорами, та товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, є помилковим.
Як вище загадувалось, боржником оскаржуються дії державного виконавця щодо винесення постанови ВП №61436118 від 03.03.2020 про відкриття виконавчого провадження, разом з цим,  винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не призводить до безпосереднього стягнення з боржника будь-яких грошових коштів. Доказів вчинення державним виконавцем інших виконавчих дій, спрямованих на звернення стягнення на майно або на відчуження майна боржника у виконавчому провадженні №61436118 матеріали справи не містять. Наявність постанови про відкриття виконавчого провадження не позбавляє державного виконавця можливості в подальшому виносити постанови про повернення виконавчого документу стягувачу або про закриття виконавчого провадження, в порядку та випадках, встановлених законом.
З приводу тверджень відповідача (скаржника) про те, що з дати набрання чинності Закону України  № 145-ІХ всі виконавчі провадження, відкриті станом на 20.10.2019, в тому числі №61436118, де боржником є відповідач, підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню відповідним стягувачам на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», слід зазначити, що за змістом цієї норми виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Тобто, за приписами п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається виконавцем, якщо має місце певна заборона, встановлення якої законом виключає можливість виконання відповідного рішення.
Проте апеляційний суд вважає, що в даному випадку встановлена п. 3 Розділу ІІІ. Прикінцеві та перехідні положення ЗУ № 145-IX заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, не виключає можливості виконання судового рішення у даній справі.
За таких обставин,  апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що при винесенні постанови ВП №61436118 від 03.03.2020 про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не  порушено приписів Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», відтак в задоволенні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» щодо неправомірності відкриття виконавчого провадження №61436118 слід відмовити.
Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування вимог матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують  обставин, покладених в основу ухваленого процесуального документу та не можуть впливати на законність судового рішення. 
За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний  суд не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.
Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 у справі № 910/15881/19 - без змін.
Матеріали  справи  № 910/15881/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови складено 30.06.2020

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік