ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 549/138/19  Номер провадження 22-ц/814/1918/20	Головуючий у 1-й інстанції Глущенко Н. М.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянув в порядку позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі представника – адвоката Пилата Тараса Івановича
на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 09 червня 2020 року
по справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року АТ "Ідея Банк" звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що, відповідно до укладеного кредитного договору № 910.10045 від 25.08.2011 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 96164,2 грн. зі сплатою 21,9 відсотків, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. При цьому, відповідач належним чином не виконав умови договору та має заборгованість за кредитом станом на 19.03.2019 року в загальній сумі 203076,93 грн.
З урахуванням наведеного прохали стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 203076,93 грн. заборгованості за кредитним договором та вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року позов акціонерного товариства "Ідея Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено в повному обсязі. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №910.10045 від 25.08.2011 року, яка станом на 19.03.2019 року становить 203076,93 грн.

Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 05.12.2019 року, заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року задоволено, скасовано заочне рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року.

У подальшому, рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 09 червня 2020 рокупозов акціонерного товариства "Ідея Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (жителя с. Загребелля Чорнухинського району Полтавської області, РНОКПП НОМЕР НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (м Львів , вул. Валова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 19390819) заборгованість за кредитним договором №910.10045 від 25.08.2011 року в сумі 127522,34 грн..
Стягнуто з акціонерного товариства "Ідея Банк" на користь ОСОБА_1 4000,00 грн. понесених витрат на професійну правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Ідея Банк" 1912,98 грн. судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився позивач, представник якого, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмовлених вимог та в частині стягнення з Банку витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги Банку в повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що, 27.07.2014 року відповідач здійснив платіж за кредитом, чим перервав строк позовної давності, відтак, відлік щодо заборгованості, яка виникла до цієї дати, почався заново.
Вказують, що місцевий суд, при постановленні оскаржуваного рішення, не звернув уваги на положення пункту 1 розділу 10 та пункту 2 розділу 2 кредитного договору, якими передбачено визначення у зобов`язанні саме змінної процентної ставки.
Зауважують, що умовами кредитного договору визначено, що він діє з моменту підписання сторонами та до повного виконання усіх зобов`язань.
Окрім того, вказують, що судом першої інстанції невірно вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 

Місцевим судом установлено, що 25.08.2011 року між банком та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №910.10045, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 96164,2 грн. зі сплатою 21,9 відсотків, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Кредит надавався для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки «CHERI», модель «T11 TIGGO», 2011 року випуску, в сумі - 90720,00 грн., фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі - 2722,60 грн, фінансування страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків, пов`язаних із втратою роботи позичальника, укладеного з ПрАТ `Альфа Страхування» у розмірі 2721,60 грн. (т1, а.с.10-11).
       Пунктом 1 розділу 2 договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти - річні в розмірі, що визначається, як змінна частина ставки, збільшена на 7,9000% (Маржу Банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 14,00%, що разом із Маржою Банку складає 21,90%.
Згідно параграфу 4 кредитного договору позичальник зобов`язаний отримати кредит і протягом дії договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів на визначений рахунок в терміни та у сумах, визначених у Графіку щомісячних платежів.

Як убачається із Графіку щомісячних платежів (Додаток №1 до Кредитного договору №910.10045 від 25.08.2011 року), позичальник зобов`язувався щомісячно 1 числа відповідного місяця погашати заборгованість в період з 01.10.2011 до 01.10.2012 у розмірі - 2660,84 грн., в період з 01.10.2012 по 01.08.2016 у розмірі - 3054,81 грн., останній платіж мав бути здійснений 25 серпня 2016 року у розмірі - 3054,74 грн. Датою сплати кожного платежу є дата зарахування коштів на рахунок банку (т.1, а.с.12-13).

Відповідно до меморіальних ордерів №910.10045 (3штуки) від 31.08. 2011 року та №2, №6 від 03.09. 2011 року відповідач отримав кредитні кошти в загальній сумі - 101243,64 грн. (т.1, а.с.19-23).

Згідно довідки-- розрахунку станом на 19.03.2019 року за кредитним договором № 910.10045 від 25 серпня 2011 року, за позичальником ОСОБА_1 рахується заборгованість у розмірі - 203076,93 грн., що складається із простроченого боргу у розмірі - 81793,68 грн., прострочених процентів у розмірі - 120275,24 грн., строкових процентів - 1008,01 грн. (т.1, а.с.27).

При ухваленні оскаржуваного судового рішення місцевий суд виходив із того, що після закінчення строку дії договору відсутні підстави для стягнення відсотків, які при цьому необхідно розраховувати згідно процентної ставки, визначеної в договорі, без урахування збільшення. Окрім того, до даних правовідносин слід застосувати визначений договором 5-ти річний строк позовної давності, тобто суму заборгованості необхідно розраховувати з 01.05.2014 року.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. 
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання. 
Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та не спростовано сторонами, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №910.10045 від 25.08.2011 року належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Проте, ОСОБА_1 не погоджується з розміром такої заборгованості, яка визначена Банком у розрахунку та прохає застосувати до даних правовідносин строк позовної давності.
Так, згідно параграфу 4 укладеного між сторонами кредитного договору позичальник зобов`язаний отримати кредит і протягом дії договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів на визначений рахунок в терміни та у сумах, визначених у Графіку щомісячних платежів.

Як вбачається з Графіку щомісячних платежів, позичальник зобов`язувався щомісячно 1 числа відповідного місяця погашати заборгованість в період з 01.10.2011р. до 01.10.2012 у розмірі - 2660,84 грн., в період з 01.10.2012 по 01.08.2016 у розмірі - 3054,81 грн., останній платіж мав бути здійснений 25 серпня 2016 року у розмірі - 3054,74 грн.

Тобто, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, ним встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа №6-14цс14), від 01.10.2014 року (справа №6-134цс14), від 11.02.2015 року (справа №6-240цс14), від 29.03.2017 року у справі №6-1996цс16.

       Відтак, як вірно вказано місцевим судом право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідноч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наведеного вбачається, що строк позовної давності щодо повернення кредиту в цілому, погашення якого обумовлено графіком погашення кредиту - черговими платежами, настає від дати, встановленої договором - строку закінчення виконання останнього зобов`язання. (Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 06.11.2013 року при розгляді справи №6-116цс13).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта стовно того, що 27.07.2014 року відповідач здійснив платіж за кредитом, чим перервав строк позовної давності, відтак, відлік щодо заборгованості, яка виникла до цієї дати, почався заново, оскільки у даних правовідносинах наявний обов`язок позичальника сплачувати саме ануїтентні платежі.

Згідно п.8 параграфу 10 укладеного міжкредитного договору, строк позовної давності для стягнення боргу за договором встановлюється тривалістю в п`ять років.
Як зазначено вище, згідно умов Кредитного договору №910.10045 від 25.08.2011 року кінцевим терміном повернення основної заборгованості є - 25 серпня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
(Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12).

Відтак, у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії.

З урахуванням наведеного, місцевим судом вірно визначено, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає суму боргу в межах строку позовної давності, передбаченої договором - п`ять років, як до простроченого боргу та і до прострочених процентів, з урахуванням кінцевого терміну повернення основної заборгованості, - 25 серпня 2016 року.

Як убачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом 03 квітня 2019 року, тобто п`ятирічний строк позовної давності почався 04 квітня 2014 року.
При цьому, судом першої інстанції правомірно визначено, що суму заборгованості необхідно рахувати з 01.05.2014 року, оскільки, як убачається з графіку щомісячних платежів (т.1, а.с.12-13), платежі за кредитом вносяться першого числа кожного місяця.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України

Як убачається зі змісту Кредитного договору №910.10045 від 25.08.2011 рокуза користування кредитом позичальник сплачує, узгоджені сторонами проценти в розмірі 21,9% річних.
       
При цьому, доводи апеляційної скарги стосовно того, що умовами кредитного договору передбачено визначення у зобов`язанні саме змінної процентної ставки, колегія суддів оцінює критично, за відсутності доказів факту повідомлення позичальника про внесення банком змін в порядок і розмір нарахування відсотків за зобов`язанням.
Так, надані позивачеми листи- повідомлення про зміну відсоткової ставки по кредитному договору №910.10045 від 25.08.2011 року станом на 01.01.2012 року з 21,9% на 23,1 % та з 01.08.2012 року з 23,1% на 24,99% та додаток №1 від 01.01.2012 року та від 01.08.2012 року (графік сплати ануїтетних платежів) не отримані позичальником, при тому що, відповідно до п 3 параграфу 2 кредитного договору №910,10045 від 25.08.2011 року, Банк повідомляє Позичальника про актуальний розмір процентної ставки, а також при впровадженні процентної ставки надає Позичальнику новий Графік рекомендованим листом без внесення змін (доповнень) до договору.

       Так, місцевим судом вірно визначено, що згідно Додатку №1 до кредитного договору № 910.10045 від 25.08.2011 року (графік щомісячних платежів) прострочений борг по тілу кредиту становить суму 68303,36 грн. та відсотки в сумі 20286,06 грн., відтак, ці суми і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. В задоволенні вимог про стягнення строкових процентів в сумі 1180,69 грн. правомірно відмовлено, оскільки вказана сума нарахована банком після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 25.08.2016 року.

       При цьому, апеляційний суд не може погодитись з визначенням судоми першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача за період з 26.08.2016 року по 03.04.2019 року суми відсотків в розмірі 68303,36 х21,9%:365х 950 днів = 38932,92грн.
       Так, як убачається з наведеного вище, зокрема, правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа №444/9519/12у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії.
       З урахуванням наведеного рішення підлягає зміні, а саме в частині визначення розміру стягуваної з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором №910.10045 від 25.08.2011 року в сумі - 88589,42 грн. замість вказаного судом першої інстанції - 127522,34 грн..

Твердження апелянта про те, що умовами кредитного договору визначено, що він діє з моменту підписання сторонами та до повного виконання усіх зобов`язань, не обґрунтовує правомірності нарахування договірних відсотків після закінчення дії самого договору.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову Банком було сплачено 3046,15 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги – 2869,47 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково, то вимоги банку задоволено на 43,62% (88589,42*100/203076,93).
Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 1328,73 (3046,15 *43,62%) грн. за подачу позову та 1251,66 (2869,47*43,62%) грн. - за подачу апеляційної скарги.

Твердження апелянта про безпідставність стягнення з позивача на користь відповідача суми витрат на правничу допомогу в розмірі – 4000,00 грн., колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідний розмір стягнення є доведеним належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, при цьому, місцевим судом, з урахуванням аналізу справи, її складності та тривалості розгляду було вірно зменшено суму стягнення.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі представника – адвоката Пилата Тараса Івановича,- задовольнити частково.
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 09 червня 2020 року – змінити, зменшити суму стягуваної з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Ідея Банк" заборгованості за кредитним договором №910.10045 від 25.08.2011 року зі 127522,34 (ста двадцяти семи тисяч п`ятсот двадцяти двох гривень 34 коп.) грн.до 88589,42 (вісімдесяти восьми тисяч п`ятсот вісімдесяти дев`яти гривень 42 коп.) грн. та зменшити суму стягуваних з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Ідея Банк" судових витрат з 1912,98 (однієї тисячі дев`ятиста дванадцяти гривень 98 коп.) грн. до 1328,73 (однієї тисячі трьохсот двадцяти восьми гривень 73 коп.) грн.
В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Ідея Банк" 1251,66 (одну тисячу двісті п`ятдесят одну гривню 66 коп) судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак