Номер провадження: 22-ц/813/3919/20 
Номер справи місцевого суду: 509/3221/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О.. Заїкіна А.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

                                        В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 19 серпня 2016 року у розмірі 11054,52 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 4 366,42 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 749,25 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 016, 95 грн.; штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 921,90 грн..
Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2016 року між сторонами було укладено вищезазначену генеральну угоду, за умовами якої банк надав відповідачу кредит шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у порядку та строк передбачений умовами договору.
Позивач надав відповідачеві у користування грошові кошти, проте відповідач умов договору не дотримався, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 13 травня 2019 року становить 11 054,52 грн., та складається з тіла кредиту - 4 366,42 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 749,25 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 4 016, 95 грн.; штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 921,90 грн.
У зв"язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати борг, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 366, 42 грн. (тіло кредиту) та судові витрати в сумі 1 921 грн. В іншій частині вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 вересня 2019 року в частині незадоволених вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитом у розмірі 1 749,25 грн.; пеню та комісію у розмірі 4016,95 грн. та штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 921,90 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Стягуючи з позичальника на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» тіло кредиту та відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично отримав кредит, що підтверджується розрахунком банку, а тому вимоги позивача в частині стягнення тіла кредиту є обґрунтованими. Разом з тим, банк не надав належних та допустимих доказів про досягнення між сторонами згоди про нарахування процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, у зв`язку з чим в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами, стягненні пені, комісії та штрафу.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 2016 року між ПАО КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN50ОTC000659799 від 22.04.2008 року була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг. 
Згідно п.2.1 генеральної угоди, банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі 5 863,17 грн. на строк 24 місяців, з 19.08.2016 року по 31.08.2018 рік, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5 863,17 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця позичальник сплачує банку щомісячний платіж у розмірі 309,99 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2018 року.
Факт отримання та користування ОСОБА_1 кредитними коштами відповідачем не оспорювався.
Згідно п.2.2 генеральної угоди у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначеної в цій генеральній угоді, умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк, який не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою та в такому разі позичальник сплачує банку штраф у розмірі 921,90 грн.
Таким чином, висновки суду першої інстанції, що банк не надав доказів про досягнення між сторонами домовленості про нарахування процентів за користування кредитом та штрафу є невірними, оскільки умовами генеральної угоди передбачена сплата відповідачем відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та відповідальність у вигляді штрафу у разі прострочення погашення заборгованості по кредиту у розмірі 921,90 грн.
Проте, суд першої інстанції належним чином умови генеральної угоди не дослідив та помилково відмовив позивачу у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом та штрафу, розмір та порядок нарахування яких погоджений сторонами в генеральній угоді.
Відповідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 серпня 2016 року, заборгованість відповідача за процентами за користування кредитом станом на 13 травня 2019 року складає 1 749,25 грн.; а штраф, за порушення строків виконання зобов`язання - 921,90 грн. 
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою від 19 серпня 2016 року, у зв`язку з чим, у позичальника виникла перед банком заборгованість за тілом кредиту, процентами нарахованими до закінчення строку кредитування та штрафом передбаченим пунктом 2.2 генеральної угоди.
Колегія суддів звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
У пункті 2.1. генеральної угоді від 19 серпня 2016 року сторони погодили, що кредит видається на строк із 19 серпня 2016 року по 31.08.2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5 863,17 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, умовах та правилах строки. Повернення кредиту та сплата процентів здійснюються шляхом внесення у період із 01 по 25 число кожного місяця, щомісячного платежу в сумі 309,99  грн.
Крім того пунктом 2.2 генеральної угоди передбачено, що згідно статей 212, 611, 651 ЦК України при порушення позичальником строків повернення заборгованості зазначених у цій генеральній угоді більш ніж на 31 день, по зобов`язанням строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи із 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в сумі 921, 90 грн.
Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2017 року ОСОБА_1 сплатила 320 грн. щомісячного платежу на повернення кредиту та сплати відсотків після чого наступний платіж здійснила лише 12 червня у розмірі 320 грн. Проте повністю прострочену заборгованість не усунула протягом 31 дня з часу її виникнення – 30.04.2017 року у розмірі 215 грн.18 коп. і у подальшому дана прострочена заборгованість лише збільшувалася з наростаючим підсумком. 
Тобто, у порушення пункту 2.1. генеральної угоди позичальник допустила прострочення заборгованості.
Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов генеральної угоди та згідно пунктів 2.1., 2.2 генеральної угоди строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день з моменту виникнення порушення, тобто 01 червня 2017 року.
Право позивача нараховувати проценти за користування кредитом та штраф передбачені договором припинилось зі спливом строку кредитування.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом у розмірі 205 грн.96 коп., які нараховані станом на 01.06.2017 року та передбачений п.2.2. Генеральної угоди штраф у розмірі 921,90 грн. за порушення строків виконання зобов`язання щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, а всього стягнути 1 127 грн. 86 коп. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сплата штрафу передбачена за прострочення виконання зобов`язань як з повернення тіла кредиту так сплати відсотків за користування кредитом. Оскільки судом встановлено невиконання зобов`язання з повернення тіла кредиту на суму 4 366,42 грн. та в суді апеляційної інстанції щодо сплати процентів на час зміни строку кредитування – 205 грн.96 коп.. розмір штрафу передбачений умовами Генеральної угоди – 921 грн. 90 коп. не перевищує суму збитків завданих Банку у вигляді заборгованості за тілом кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого відсутні підстави для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення неустойки у вигляді штрафу. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені та комісії, оскільки умовами генеральної угоди не передбачено сплату відповідачем пені та комісії за неналежне виконання умов кредитного договору.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені та комісії посилається на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті http://privatbank.ua/rules. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та комісії.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні генерального договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування в частині стягнення пені та комісії та їх погодження зі споживачем.
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору – споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 156/205/17 (провадження № 61-33941св18), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення пені та комісії у розмірі 4016,95 грн. задоволенню не підлягають та висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог в цій частині не спростовують.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів та штрафу підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову. В частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та комісії рішення підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З урахуванням того, що апеляційний суд стягнув 16,9 % від вимог, які просив стягнути позивач в апеляційній інстанції у відповідності до оскаржуваної частини рішення суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 486 грн. 97 коп. за подання апеляційної скарги.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -                      
                                                 П О С ТА Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни – задовольнити частково. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та в частині відмови у стягненні штрафу – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та стягнення штрафу – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 205 грн. 96 коп. та штраф згідно п.2.2 Генеральної угоди від 19.08.2016 року у розмірі 921 грн. 90 коп., а всього стягнути 1 127 грн. 86 коп.
В решті вимог про стягнення процентів за користування кредитом – відмовити. 
В частині відмови в позові про стягнення пені та комісії – рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі  486,97 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 31.07.2020 року

               Головуючий                                                                       О.М. Таварткіладзе 
               Судді:                                                                                 С.О. Погорєлова

                                                                       А.П. Заїкін