КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
  Справа   № 761/21498/17                                                                                        Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
   № апеляційного провадження: 22-ц/824/623/2020                                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
               13 липня  2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Слюсар Т.А., Мостової Г.І. 
                          Секретаря судового засідання             Спеней О.С.
          Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Національного антикорупційного бюро України, Орленка Андрія Олександровича - представника Генеральної прокуратури України, Михальченка Андрія Олексійовича - представника Служби Безпеки України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
          Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
в с т а н о в и л а :
          У червні 2017 року ОСОБА_1 - позивач звернувся  у суд  з позовом до Служби Безпеки України - відповідач 1, Національного антикорупційного бюро України - відповідач 2, Генеральної прокуратури України - відповідач 3, Державної казначейської служби України - відповідач 4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
         Позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.08.2017   (т. 2 а.с. 52-68)  мотивовані тим, що вже 16-ть років позивач веде боротьбу по справі вбивства свого брата-близнюка. При наявності доказів вбивства ОСОБА_3 його сином та колишньою дружиною кримінальне провадження з умислом саботувалося службовими особами СБУ та ГПУ. Зі створенням НАБУ ОСОБА_1 сподівався на завершення справи вбивства його брата, чого не сталося.
Так, позивач подавав до слідчих органів заяви, у яких повідомляв про злочини.
         Оскільки відомості про злочини не були внесено відразу до ЄРДР, ОСОБА_1 вимушений був оскаржувати таку бездіяльність. За наслідками розгляду відповідних скарг, поданих у порядку, встановленому КПК України, ухвалами слідчих суддів Шевченківського, Солом`янського та Печерського судів посадових осіб було зобов`язано внести відомості до ЄРДР.
         Проте, загалом 23 судові рішення по справі вбивства брата позивача за повідомленнями №694, №728, №735, №736, №737, №738 і №742 не були виконані.
         Безкінечні суперечки з правоохоронними органами, які, не бажаючи розслідувати кримінальну справу, що стосується вбивства ОСОБА_3 , спочатку не вносили відомості до ЄРДР за заявами позивача про злочини № 694, №728, №735, №736, №737, №738 і №742, а надалі і не виконували 23 рішення судів, що стосується зобов`язань внести такі відомості, завдали позивачу моральну шкоду, яку останній оцінює у розмірі 763 700,00 грн. Вказана сума включає у себе матеріальні витрати у сумі 73 700,00 грн., тобто розмір недоотриманої заробітної плати, яку б позивач отримував, працюючи на роботі за звичайних умов.
          Тому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.08.2017  (т. 2 а.с. 52-68) просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму моральної і матеріальної шкоди у розмірі 763 700,00 грн.
          Рішенням   Шевченківського районного   суду міста Києва від 15 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду задоволено частково.
           Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі - 50 000 грн.  В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
           Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 , відповідачі НАБУ, СБУ, ГПУ подали на нього апеляційні скарги.
           У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив рішення районного суду скасувати в частині вирахунку судом нанесеної моральної шкоди та в частині незазначення за що саме відшкодовується шкода по тексту резолютивної частини рішення і в частині ненадання судом кваліфікацій дій відповідача за такі протизаконні дії як умисне невиконання відповідачами частини 23-х судових рішень з позовного переліку невиконаних відповідачами по справам ОСОБА_1 понад 1000 судових рішень та постановити нове,  за яким стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь відшкодування у заявленому ним розмірі згідно уточнених позовних вимог у розмірі 763 700 грн. Стягнути витрати на проведення  експертизи нанесення йому моральної шкоди в якості судових витрат  5 720 грн. 
Вважав рішення районного суду незаконним та необгрунтованим.  Зазначав, що судом не застосовано п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, не враховані вимоги ст.89, 110 ЦПК України, проігноровані письмові докази, наявні у матеріалах справи, рішення не повністю відповідає обставинам справи. Не застосовано до відповідача 1 вимоги ч.1,3 ст.262 ЦПК України. 
           У апеляційній скарзі директор НАБУ - Ситник А. просив рішення районного суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважав рішення незаконним та необгрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.  При цьому вказував, що судом не надано належної оцінки доказам щодо підтвердження виконання ухвал слідчих суддів у строки, визначені КПК України, а саме копії витягів з ЄРДР, постанови прокурора про визначення послідовності. Зазначав, що судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено наявність моральної чи матеріальної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А норми Закону України            «Про порядок відшкодування  шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також не можуть бути застосовані  у цій справі, оскільки позивач не мав жодного процесуального статусу, який би обмежував його права, окрім того, його права не були порушені чи обмежені внаслідок оперативно- розшукових заходів, оскільки такі заходи щодо ОСОБА_1 не здійснювались. Відзначив, що позивач не надав суду доказів про протиправність дій та бездіяльність НАБУ, пов`язаним із виконанням судових рішень, а також доказів про те що позивачу були завдані моральні та фізичні страждання, втрати немайнового характеру,  внаслідок невиконання НАБУ  судових  рішень. Звернув увагу на те, що позивач із визначеними позовними вимогами у цивільній справі мав на меті встановлення судового контролю за виконанням судових рішень у кримінальних провадженнях у спосіб не передбачений чинним законодавством. Не було надано позивачем і доказів про доведеність наявного причинно-наслідкового зв`язку  між заподіяною моральною шкодою та протиправною поведінкою НАБУ, не має також і доказів на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача. 
           Генеральна прокуратура України у своїй апеляційній скарзі вважала рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог  незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування та ухвалення нового рішення, у зв`язку з чим і просили відмовити  у задоволенні позову. Зокрема зазначали, що позивачем не надано належних доказів завдання йому моральної шкоди, а також не доведено причинного зв`язку між заподіянням шкоди та діями Генеральної прокуратури України.
Служба Безпеки України вапеляційній скарзі вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку СБУ, неправильне застосування норм матеріального права полягає у неправильному застосуванні до вказаних правовідносин вимог ст. ст. 23, 1176 ЦК України, а порушення процесуального права - у неправильному встановленні обставин, які мають значення для справи. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. А висновок експерта за ухвалою суду не може бути прийнятий судом, як належний доказ, оскільки судовим експертом не надано відповіді на питання суду щодо розміру заподіяної моральної шкоди кожним з відповідачів окремо, а тому унеможливлює визначення судом розміру суми, що підлягає стягненню з кожного відповідача. А позивачем не надано суду доказів, що містять підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та заподіяною моральною шкодою. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
          У відзиві (об`єднаному на скарги НАБУ,ГПУ,СБУ) позивач  зазначав, що три апеляційні скарги відповідачів, на його думку, за їх змістом є відзивами на його апеляційну скаргу, які він спростовує своїми поясненнями та додатними документами в 2-х томах (а.с. 120-129 т.3 та т. 4,5).
          Відповідачі Служба Безпеки України, Національне антикорупційне бюро України, Генеральна прокуратура України, Державна казначейська служба України у визначений ухвалою суду строк, не скористалися  процесуальним правом подання відзивів на апеляційні скарги.  
          У судові засідання призначені Київським апеляційним судом, останнє 13 липня 2020 року, представник відповідача Державної казначейської служби Українине з`явився. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПКУкраїни щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача Державної казначейської служби України, які про час та місце розгляду справи  повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.  
          Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги  підлягають частковому  задоволенню з наступних підстав.
          Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
         Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
         Задовольняючи частково позовні вимоги  в частині відшкодування моральної шкоди та стягуючи з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі   50 000 грн суд першої інстанції виходив з доведеності причинно-наслідкового зв`язку між    завданою шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем надано докази завдання моральної шкоди. Між тим, не в повній мірі обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд вважав, що оскільки з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається понесення позивачем матеріальних витрат (їх детальний розрахунок) та його причинно-наслідковий зв`язок зі шкодою,  тому відсутні правові підстави до задоволення позовних вимог в цій частині.
         Проте, з такими висновками суду  слід погодитись  частково виходячи з наступного.
         Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
         У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
         Оскаржуване рішення суду  відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права частково дивлячись на таке.
          Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
           У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
           Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
            За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
            Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
            Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
             Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
             За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
             Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
             Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
            Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
            За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
             Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
           При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
           Розглядаючи спір,  суд першої інстанції,  повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
          Так, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 зводились до того, що внаслідок дії/бездіяльності посадових осіб відповідачів НАБУ, ГПУ, СБУ, бездіяльність яких була встановлена судами, йому була спричинена, як моральна, так і матеріальна шкода, а тому він звернувся до суду за захистом порушеного права.
          Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №4009/18-61 від 26.12.2018, ситуація, яка пов`язана із діями уповноважених осіб Національного Антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України в цілому та кожним окремо під час виконання кожним із них в межах своєї компетенції 23-х судових рішень ОСОБА_1 сприймається вкрай негативно.
            Ситуація, що досліджується за справою, має психологічно деструктивний характер для ОСОБА_1 , яка призводить до негативних змін у структурі особистості: в емоційній сфері, у психофізіологічному стані та у звичній діяльності підекспертного, додаткові перешкоди для реалізації його оптимальної життєдіяльності, порушення соціального функціонування, життєвих планів і перспектив, потенційного розвитку особистості та покращення життєвої ситуації. Останні 15 років (з 2003 року) ціль життя підекспертного зводиться до боротьби з органами досудової влади при розслідуванні вбивства його брата.
            За ступенем психотравмувального впливу ситуація, яка розглядається, має ознаки тотального ураження: соціальної сутності особистості, структури особистості підекспертного, стану соціального функціонування, потенційних можливостей подальшого розвитку. Безвихідь та відчай підвищили в структурі його особистості такі негативні якості характеру, як: схильність до тривалих чвар, конфліктність, підвищена тривожність, недовірливість до оточуючих. Відчуття власного безсилля перед обличчям перешкод, які суб`єктивно сприймаються як нездоланні, і ворожістю оточуючих.
           У ОСОБА_1 наявні виражені зміни в емоційній сфері (стійкі негативні переживання), пов`язанні з ураженням глибинних особистісних структур, піданних посяганню, що свідчить про наявність психічних (на моральному рівні) страждань підекспертного.
            Внаслідок дослідженої ситуації констатується наявність психічних                          (на моральному рівні) страждань в підекспертної особи.
           Означені моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з ситуацією, яка пов`язана із діями уповноважених осіб Національного Антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України в цілому та кожним окремо під час виконання кожним із них в межах своєї компетенції 23-х судових рішень.
            Таким чином, ОСОБА_1 спричиненні страждання, переживання (моральна шкода) діями уповноважених осіб Національного Антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України в цілому та кожним окремо під час виконання кожним із них в межах своєї компетенції 23-х судових рішень за змістом резолютивної частини уточненої позовної заяви від 28.08.2017  (т.1 а.с.65-66).
             ОСОБА_1 заподіяні страждання, переживання (моральна шкода) діями уповноважених осіб відповідачів Національного Антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури під час виконання в межах своєї компетенції таких 23-х судових рішень.
             Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої  ОСОБА_1 моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується за справою, складатиме 27 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.
             Виокремити страждання по кожному не виконаному рішенню або по діям уповноважених осіб відповідачів Національного Антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України в цілому та кожним окремо не можливо, так як ті події мають тривалий період, свою динаміку зростання і взаємопов`язані з вбивством рідного брата, що є значущим для ОСОБА_1 (а.с. 141-148 т.2).
           Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано висновок експерта, оскільки на спростування зазначеного доказу, стороною відповідачів не було надано суду жодного належного і допустимого доказу.
           Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що протягом 2016-2017 років ОСОБА_1 звертався до Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України із заявами про кримінальне правопорушення №694, №728, №735, №736, №737, №738 і №742, які були прийняті вказаними органами (т. 1 а.с. 7-9, 69-70, 75-76, 107-109, 124, 133-135, 153).
            Оскільки відомості про злочини не були внесено відразу до ЄРДР, ОСОБА_1 оскаржував таку бездіяльність у порядку, встановленому КПК України, до Шевченківського, Солом`янського, Печерського районних судів м. Києва.
             За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №694 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 рокупо справі №761/40036/16-к, Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року по справі №760/19389/16-к, Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року по справі №757/56810/16-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №694 (т. 1 а.с. 71-73).
            Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвал Солом`янського суду від 02 грудня 2016 року по справі №760/19389/16-к, Печерського суду м. Києва від 29 листопада 2016 року по справі №757/56810/16-к внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 187, т. 2 а.с. 206).
             За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №728 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2016 року по справі №761/7425/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року по справі №760/4167/17, Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року по справі №757/12944/16-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №728 (т. 1 а.с. 77-78, 82-83).
             Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвал Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року по справі №760/4167/17, Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року по справі №757/12944/16-к внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 2 а.с. 51, 207).
             За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №735 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року по справі №761/12651/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року по справі №760/6687/17, Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2017 року по справі №757/20882/17-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №735 (т.1 а.с. 7-9).
            Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року по справі №760/6687/17 внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 179).
            За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №736 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року по справі №761/15974/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2017 року по справі №760/8064/17, Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року по справі №757/26379/17-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №736 (т. 1 а.с. 113, 116, 123).
Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2017 року по справі №760/8064/17 внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 181).
            За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №737 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року по справі №761/16578/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року по справі №760/8398/17-к, Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року по справі №757/26777/17-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №737 (т.1 а.с. 130, 128 т. 2 а.с. 2).
            Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року по справі №760/8398/17-к внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 180).
            За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №738 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року по справі №761/21709/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року по справі №760/11005/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року по справі №757/35461/17 уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №738 (т.1 а.с. 141, 139 т. 2 а.с. 3).
            За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №742 ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року по справі №761/16581/17, Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року по справі №760/8390/17, Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року по справі №757/29447/17-к уповноважених осіб Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Генеральної прокуратури України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення №742 (т.1 а.с. 154, 156, 161).
            Дані про зобов`язання внести відомості до ЄРДР на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року по справі №760/8390/17 внесено до реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 206).
            Як на підставу для задоволення даного позову позивач зазначав, що безкінечні суперечки з правоохоронними органами, які, не бажаючи розслідувати кримінальну справу що стосується вбивства брата-близнюка, спочатку не вносили відомості до ЄРДР за заявами позивача про злочини №694, №728, №735, №736, №737, №738 і №742, а надалі і не виконували 23 рішення судів, що стосуються зобов`язань внести такі відомості, так як при внесенні в ЄРДР використовувалось формування не з заяв про злочин,а з ухвал суду, чим завдали позивачу моральну шкоду.
               Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
             Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
             За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
             Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
              Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
             Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.
              Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від              31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
             Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
              Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
              За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).
              Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.
             Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
             Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
             Дії/бездіяльність саме посадових осіб  НАБУ, ГПУ, СБУ, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).
           Судом першої інстанції встановлено, що бездіяльність посадових осіб НАБУ, ГПУ, СБУ, яка спричинила моральні страждання позивача, була встановлена, ухвалами слідчих суддів, які викладені вище.
           Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
           При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
           Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
            Отже, судом першої інстанції вірно визначено, що у цій справі, такими органами  є  НАБУ, ГПУ, СБУ, як особи, бездіяльністю яких було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.
              Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
              Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі                      № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від                04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року, а відтак, спростовує посилання апелянті НАБУ, ГПУ,СБУ  про спричинення позивачу моральної шкоди.
              Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб  НАБУ, ГПУ, СБУ було спричинено позивачу моральні страждання, але вважає, що розмір моральної шкоди стягнутий на користь позивача у розмірі 50 000 грн є завищеним, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням розміру стягнутої моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди з 50 000,00 грн до 20 000,00 грн. В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим в правових підстав до його скасування та задоволення апеляційних скарг не вбачається.
             Щодо позовних вимог про  відшкодування матеріальної шкоди, то протягом всього часу розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідачів, йому була спричинена матеріальна шкода. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї матеріальної шкоди. А тому, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог є правильним, ґрунтується на вимогах закону, з чим і погоджується  суд апеляційної інстанції.
              Доводи  апеляційної скарги ОСОБА_1  щодо незаконного зменшення розміру моральної шкоди та не взяття до уваги розміру шкоди визначеного експертом, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки в силу вимог ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
              Доводи апеляційних скарг НАБУ, ГПУ, СБУ щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду,  ухвалення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.
             Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
              Всі висновки суду першої інстанції щодо  правомірності заявленого позову та  можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного   рішення. 
              Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги НАБУ, ГПУ, СБУ не містять, в ході апеляційного розгляду  представники відповідачів також не навели таких обставин.   
              Керуючись ст. ст.   376, 382, 383, 384  ЦПК України, колегія суддів ,- 
п о с т а н о в и л а :
              Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Національного антикорупційного бюро України, Орленка Андрія Олександровича - представника Генеральної прокуратури України, Михальченка Андрія Олексійовича - представника Служби Безпеки України  задовольнити частково.  
              Рішення  Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року змінити, зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди  з 50 000,00 грн. до 20 000,00 грн. 
              В  іншій частині рішення суду залишити без змін.
              Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
              Повний текст судового рішення складено  23 липня 2020 року.
 
                                                      Головуючий:
                                                      Судді: