ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 809/1568/17
адміністративне провадження № К/9901/36462/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:           Єзерова А.А., Бевзенка В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 (головуючий суддя: Гундяк В.Д.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 (головуючий суддя:        Затолочний В.С., судді: Бруновкська Н.В., Матковська З.М.) у справі № 809/1568/17 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, 

В С Т А Н О В И В:
14.11.2017 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області або відповідач), у якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про застосування у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2624010100:08:001:0043 - за 2014, 2015, 2016 роки - коефіцієнту функціонального використання величиною 2,5 та за 2015, 2016 роки - локальних коефіцієнтів: земельна ділянка не забезпечена водопостачанням - 0,95; земельна ділянка не забезпечена каналізацією - 0,95; земельна ділянка не забезпечена тепломережою - 0,95; земельна ділянка не забезпечена газопостачанням - 1,00; земельна ділянка розташована в санітарно-захисній зоні - 1,00; земельна ділянка, що примикає до вулиці без твердого покриття - 1,00; земельна ділянка розміщена в зоні перевищення припустимого рівня шуму від доріг - 1,00;
зобов`язати провести перерахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2624010100:08:001:0043 - за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням коефіцієнту функціонального використання Кф 1,00 та за 2015, 2016 роки - локальних коефіцієнтів: земельна ділянка не забезпечена водопостачанням - 0,90; земельна ділянка не забезпечена каналізацією - 0,90; земельна ділянка не забезпечена тепломережою - 0,90; земельна ділянка не забезпечена газопостачанням - 0,90; земельна ділянка розташована в санітарно-захисній зоні - 0,80; земельна ділянка, що примикає до вулиці без твердого покриття - 0,90; земельна ділянка розміщена в зоні перевищення припустимого рівня шуму від доріг - 0,90.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 позов задоволено повністю.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2018 задоволено апеляційну скаргу Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, до якої приєдналось Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 скасовано, прийнято нову, якою в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2018 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, так як судами не з`ясовано питання дотримання строку звернення до суду.
Позивач звернувся до суду 14.11.2017, отже, надання оцінки правомірності застосування відповідачем коефіцієнтів потребувало з боку судів, у тому числі, перевірки дотримання строків звернення позивача до суду з цим позовом.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 10.06.2019, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019, залишив позов без розгляду відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Залишаючи позов без розгляду, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що доказами наявними в матеріалах справи спростовані доводи позивача про те, що він випадково дізнався про протиправні, на його думку, дії відповідача тільки в жовтні 2017 року. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку про ненаведення позивачем жодної поважної причини пропуску шестимісячного строку звернення до суду.
Не погодившись із такими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, 23.12.2019 ОСОБА_1 направив до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що тільки в жовтні 2017 року йому стало відомо про витяги з нормативної грошової оцінки за 2015-2016 роки.
Позивач стверджує про реєстрацію договору оренди землі від 19.06.2014 № 16-06/14 Надвірнянською міською радою лише 22.08.2016.
Також зазначає, що договір оренди землі було укладено з ним, як з фізичною особою- підприємцем, проте звертає увагу про припинення ним підприємницької діяльності 27.02.2015.
За позицією скаржника, він не міг дізнатися про порушення своїх прав, оскільки припинив підприємницьку діяльність, а отже обов`язок подавати податкові декларації та отримувати будь-які витяги з нормативної грошової оцінки землі, на його думку, були відсутні.
Водночас скаржник зазначає, що витяги, на які посилається суд апеляційної інстанції, були сформовані відповідачем на замовлення Надвірнянської міської ради, а не за його зверненням, а отже їх зміст був йому невідомий.
Стверджує, що податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги та претензії він не отримував, а суди, на його думку, дійшли помилкових висновків за відсутності доказів.
Щодо витягу з нормативної грошової оцінки за 2014 рік скаржник зазначає, що він дійсно був складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проте на той час він не звернув уваги на даний документ, оскільки проект землеустрою є об`ємною документацією, яка містить безліч суто технічних матеріалів.
Вважає, щодо суди першої та апеляційної інстанції проігнорували той факт, що протиправні дії відповідача носять триваючий характер, оскільки, за позицією позивача, видаючи витяги за кожний наступний рік відповідач вчиняє одне і те ж правопорушення.
Ухвалою Верховного Суду від 22.01.2020 відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
17.02.2020 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, де він зазначає, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений                         ПП «Західземпроект» на замовлення позивача на підставі рішення Надвірнянської міської ради від 24.05.2005 №1524-ХХV(ІІІ)-05, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів. Звертає увагу, що складовою проекту землеустрою був витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку від 21.03.2014 №03-5/234, що виданий відділом Держземагенства у Надвірнянському районі.
Відповідач стверджує, що скаржник ще у 2014 році одержав вказаний витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, був ознайомлений з його даними та змістом, проте звернувся до суду 14.11.2017.
В порядку статті 31 КАС України, пункту 15 Перехідних положень КАС України, у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 09.04.2020 « 923/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» та прийняттям наказу голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, здійснено повторний автоматизований розподіл справи та визначено наступний склад суду: головуючий суддя: Чиркін С.М., судді: Єзеров А.А., Бевзенко В.М.
Ухвалою Верховного Суду від 29.07.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України (в редакції до 08.02.2020), Верховний Суд зазначає наступне.
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною 3 статті 3 чинного КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Частиною 3 статті 99 КАС України було передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, за змістом зазначеної норми, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Згідно частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Водночас слід врахувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала.
Отже, наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Виключенням з цього правила є факт визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
За змістом статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка  земельних ділянок проводиться у разі, серед іншого, визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Згідно частини 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що складовою проекту землеустрою, розробленого на замовлення ОСОБА_1 , був витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку від 21.03.2014 № 03-5/234, виданий відділом Держземагенства у Надвірянському районі.
Відповідно до витягу 2014 року розрахована орендна плата, укладено договір оренди.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач в 2014 році одержав витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, був ознайомлений з його змістом, що підтверджується змістом розписки від 08.07.2014 про одержання рішення міської ради про надання в оренду земельної ділянки, договору оренди землі, розрахунків орендної плати.
Позивачем не заперечується отримання 08.07.2014 рішення Надвірнянської міської ради від 19.06.2014 № 1801-41/2014 з розрахунком орендної плати та договору оренди землі від 19.06.2014 № 16-06/14.
Отже, ОСОБА_1 достовірно знав про існування витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку орендованої ним земельної ділянки від 21.03.2014     № 03-05/234, виданого відділом Держземагентства у Надвірнянському районі.
Верховний Суд критично оцінює доводи скаржника про те, що він звернув увагу тільки на ті документи, які підписував, оскільки проект землеустрою є об`ємною документацією, яка містить безліч суто технічних матеріалів.
Витяги з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2015 та 2016 роки сформовані із застосуванням коефіцієнту функціонального призначення земельної ділянки у значенні « 2.5», а також локальних коефіцієнтів, як визначені технічною документацією про нормативно-грошову оцінку наданої ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки.
Позивач також стверджує про необізнаність застосування відповідачем зазначених коефіцієнтів у витягах за 2015, 2016 роки.
Щодо доводів скаржника про те, що договір оренди укладався з ним, як фізичною особою-підприємцем, але свою підприємницьку діяльність позивач припинив 27.02.2015, відтак не був зобов`язаний подавати податкові декларації та отримувати витяги з грошової оцінки землі, Верховний Суд погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про їх безпідставність з огляду на таке.
Згідно статті 5 Закону України «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Орендарями земельних ділянок можуть бути: а) районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом; б) сільські, селищні, міські, районні та обласні ради, Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом; в) громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об`єднання та організації, а також іноземні держави.
Тобто, вищевказані норми не містять обов`язкової вимоги про те, що орендарем земельної ділянки має бути лише суб`єкт підприємницької діяльності.
При цьому, абзацом 2 підпункту 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України передбачено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.
В даному випадку, судами попередніх інстанцій встановлено, що після внесення 27.02.2015 запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , позивач надалі продовжував користуватися земельною ділянкою за договором оренди №16-06/14 від 19.06.2014, а отже був зобов`язаний сплачувати орендну плату за таке користування.
Наведений висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 21.08.2018 в справі № 824/31/15-а. Так, Верховний Суд зазначив, що посилання позивача на ту обставину, що нею 03.11.2014 припинена державна реєстрація, як підприємця, і це є окремою підставою для припинення договору оренди, є неприйнятним, оскільки наявність підстав для припинення договору дії договору не тягне за собою його автоматичного розірвання. Земля після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності позивачем продовжувала залишатися у її користуванні, право користування землею є самостійною підставою плати за землю в розумінні статті 21 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-14, розмір якої позивач не оскаржувала та у подальшому самостійно задекларувала.
Крім того, в силу статей 14 та 288 Податкового кодексу України платником орендної плати є орендар земельної ділянки, яка надана у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Судами попередніх інстанцій зазначено, що позивачем не заперечується користування земельною ділянкою, тому покликання скаржника на те, що договір оренди, укладений у 2014 році, зареєстрований Надвірнянською міською радою лише в серпні 2016 року не береться до уваги, оскільки ОСОБА_1 був зобов`язаний сплачувати орендну плату за таке користування.
Отже, Верховний Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що позивач, як землекористувач, зобов`язаний сплачувати орендну плату, яку повинен самостійно обчислювати, виходячи із розміру чинної нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відтак, посилання позивача на недоведення йому відповідних коефіцієнтів для встановлення плати за землю безпідставні, тому що в даному випадку він був зобов`язаний самостійно вчинити дії з обрахунку плати за землю, а отже і мав відповідний обов`язок щодо з`ясування про розмір такої плати і застосовані відповідачем коефіцієнти функціонального використання та локальні коефіцієнти у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Витяги відповідача щодо правильності яких виник спір, відповідачем сформовані у 2014-2016 роках. Причому останній витяг за 2016 рік датований 14.07.2016, тобто найпізніше у липні 2016 році позивач міг і повинен був дізнатися про їх наявність.
Верховний Суд констатує, що, серед іншого, непоінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Також Верховний Суд критично оцінює доводи скаржника про неотримання ним податкових повідомлень-рішень №№21788-13, 21789-13, 21790-13 від 21.09.2016 та податкової вимоги №584-17 від 21.12.2016, оскільки сам факт звернення з позовною заявою про їх оскарження у справі №809/1421/17 свідчить про обізнаність позивача.
Щодо доводів скаржника про триваючий характер оскаржуваних дій з посиланням на те, що видаючи витяги за кожний наступний рік відповідач вчиняє одне і те ж правопорушення, Верховний Суд зазначає таке.
Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що позивач не оскаржує будь-який нормативний акт, яким визначені коефіцієнти функціонального призначення земельної ділянки та локальні коефіцієнти, а дії відповідача щодо їх застосування.
Верховний Суд зазначає, що оскаржувані дії не перебувають у стані безперервного продовження, що є характерною ознакою триваючого порушення, а вчиняються одноразово при виданні відповідного витягу.
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з позицією судів попередніх інстанції про ненаведення позивачем жодної поважної причини пропуску шестимісячного строку звернення до суду.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
З огляду на те, що провадження у цій справі вже було відкрито суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин наслідки, встановлені частиною третьою статті 123 КАС України.
Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а тому підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій - відсутні.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 у справі №809/1568/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                  С. М. Чиркін
                                                                                А.А. Єзеров
                                                                                В.М. Бевзенко