Справа № 461/6377/19                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/4133/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.
при секретарі Іванової О.О.
з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» про зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Галицького ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області, ПАТ «Правекс-Банк» про зняття арештів.
Позов мотивовано тим, що вказаний арешт накладено в процесі виконання рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно в користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість по кредиту в загальній сумі 545 664,63 грн. та 1 820,00 грн. судових витрат. Вказаний виконавчий лист повернутий стягувачу, тому виконавче провадження фактично є закінченим. Виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся та строк на таке пред`явлення стягувачем пропущений. З огляду на те, що наявність арештів на все майно ОСОБА_1 позбавляє його права на розпорядження таким майном на власний розсуд, а тому єдиним та ефективним способом захисту порушеного права є зняття арештів.
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 12 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» про зняття арешту.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що арешт на його майно було накладено під час виконання виконавчого листа, який в подальшому був повернутий стягувачу, після чого останній не пред`являв виконавчий лист до виконання та пропустив строк на його пред`явлення. Зазначає, що наявність накладеного арешту позбавляє його права на розпорядження таким майном, що суперечить приписам Конституції України. Просить оскаржуване рішення скасувати, а позовну заяву задовольнити повністю. Також скаржник просить вирішити питання судових витрат.

        Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що 22 липня 2010 року Шевченківським районним судом м. Львова винесено рішення по справі №2-462/2010, яким позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно в користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість по кредиту в загальній сумі 545 664,63 грн. та 1 820,00 грн. судових витрат.
На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчі листи, які були пред`явлені банком до виконання в органи виконавчої служби.
Виконавче провадження №23460612 з примусового виконання виконавчого листа №2-462/2010, виданого 10.09.2010 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Правекс-Банк» заборгованість на загальну суму 547 484, 63 грн. перебувало у Галицькому ВДВС м. Львів.
По даному виконавчому провадженні державним виконавцем керуючись вимогами п. 4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» 30.03.2012 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Окрім того, у Галицькому ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області перебували виконавчі провадження №32801701 та № 43458325 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.
Постановою Галицького ВДВС ЛМУЮ серія та номер: ВП №32801701 від 21.06.2012 року, накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (реєстраційний номер обтяження: НОМЕР_1 ) в рамках виконавчого провадження №32801701.
Постановою Галицького ВДВС ЛМУЮ серія та номер: ВП №43458325 від 02.06.2014 року, накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (номер запису про обтяження: 6077052) в рамках виконавчого провадження №43458325.
Постанови були виконані; арешти на майно позивача накладені, на момент звернення до суду з цим позовом 22 серпня 2019 року діяли, що підтверджується відомостями, викладеними у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (довідка № 166239642 від 12 травня 2019 року).
Також встановлено, що виконавчі листи на підставі яких були відкриті виконавчі провадження №23460612, №32801701 та 43458325, на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» були винесені постанови від 30.03.2012, 25.12.2013 та 04.12.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу.
13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Галицький ВДВС м. Львів із заявою про необхідність зняття арештів.
У відповідь на заяву ОСОБА_1 Галицький ВДВС м. Львів повідомив листом від 21.05.2019 року про те, що на виконанні ввіреного йому органу дійсно перебував виконавчий лист № 2-462/2010 від 10 вересня 2010 року. В процесі проведення виконавчих дій по ВП 23460612, ВП 32801701, ВП 43458325 державними виконавцями Галицького ВДВС були винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві. Окрім того, повідомлено, що станом на сьогоднішній день виконавчі провадження щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа на виконанні в відділах державної виконавчої служби не перебувають.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
       З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).
Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Частини третя та четверта статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.
Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.
Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
За змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статтей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).
Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.
Підставою обтяження майна позивача є постанови, винесені державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ в рамках виконавчих проваджень №32801701 та №43458325 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 липня 2010 року по справі №2-462/2010 про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно в користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість по кредиту в загальній сумі 545 664,63 грн. та 1 820,00 грн. судових витрат.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач звертаючись до суду із зазначеним позовом, обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.
Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Враховуючи обґрунтування заявлених позовних вимог, суд не вправі зняти арешт покликаючись лише на ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з підстав якими позивач звернувся до суду з даним позовом, може звертатися особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, 

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 листопада 2019 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        Н.П. Крайник

                                                                       Н.О. Шеремета