Номер провадження: 22-ц/813/3533/20 
Номер справи місцевого суду: 521/11956/13-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.07.2020                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М.,  Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» 
відповідач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року у складі судді Мазун І.А.,
в с т а н о в и в:
У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 078,81 дол. США, що еквівалентно 232 336,78 грн. та стягнення судового збору в розмірі 2 323,37 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 30.05.2007 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ОД17/05/2007/840-К/28, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 19 000,00 дол. США зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 13,20 відсотків на місяць, термін повернення кредиту не пізніше 29.05.2012. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином свої обов`язки не виконав, станом на 21.12.2011, виникла заборгованість перед позивачем в сумі 29 078,81 дол. США, що еквівалентно 232 336,78 грн., яка складається з кредитної заборгованості у розмірі 15 383,55 дол. США, що еквівалентно 124 511,01 грн., заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 6 629,58 дол. США, що еквівалентно 52 969,68 грн., пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 4 965,68 дол. США, що еквівалентно 39 675,29 грн., штрафу у розмірі 1 900,00 дол. США, що еквівалентно 15 180,80 грн. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року позов задоволено.
Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з  ОСОБА_2  на користь позивачазаборгованість у розмірі 19 032,97 дол. США (12 701,01 дол. США за тілом та 6 331,96  дол. США за відсотками), що еквівалентно на дату подачі позову 151 997,30 грн., та стягнувши з ОСОБА_1  на користь позивачазаборгованість у розмірі 2 586,00 дол. США, що еквівалентно на дату подачі позову 20 651,80 грн., вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у позові позивач посилається лише на порушення відповідачами кредитної дисципліни (порушення строків сплати чергових платежів), тобто просить стягнути штраф та пеню за одне й теж саме порушення. Позивач неправомірно розрахував штрафні санкції у доларах США, що є підставою для відмови у позові про стягнення пені і штрафу. Позивач звернувся до суду 27.03.2012, тобто до закінчення строку кредитного договору (29.05.2012). Долучені до матеріалів справи повідомлення про наявність заборгованості не є вимогою про дострокове повернення кредиту. У розрахунках банк зазначає, що заборгованість за тілом кредиту складає 15 583,55 дол. США ( з них прострочено 12 701,01 дол. США), заборгованість за відсотками 6 629,58 дол. США (з них прострочено 6 331,96 дол. США). За вказівками Верховного Суду України заборгованість з поручителя суди мають стягувати за останні шість місяців до пред`явлення позову (заборгованість за останніми шести платежами та неустойку за їх несплату). Розмір щомісячного платежу відповідно до п.2.1 кредитного договору складає 431 дол. США.
У судове засідання 16.06.2020 учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи.  ОСОБА_2  повідомлений через представника (а.с.31), повістка на ім`я ОСОБА_1  неодноразово направлялася за зареєстрованим місцем проживання, повернулася з позначкою "за адресою проживання відсутній", що є належним сповіщенням. 
Враховуючи, що провадження у справі відкрите в 2012 році, обов`язок осіб учасників справи добросовісно здійснювати свої права, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
30.05.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ОД17/05/2007/840-К/28, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 19 000,00 дол. США зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 13,20 відсотків на місяць, термін повернення кредиту - 29.05.2012. Кредитні кошти видавалися на придбання автомобіля.
Згідно з п.4.2.5 кредитного договору позивач має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж. 
30.05.2007 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №ОД17/05/2007/840-П/28.
Відповідно до п.п.1.2-1.4 договору поруки поручитель відповідає перед Банком разом з позичальником як солідарні боржники. Відповідальність поручителя виникає, як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні позичальником зобов`язання в цілому. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.
01.02.2012 на адреси позичальника і поручителя було надіслано претензії з вимогами про термінову сплату заборгованості. 
Позивач взяті на себе зобов`язання виконав перед та видав ОСОБА_3 готівку в розмірі 19000 дол. США, що підтверджується заявою про видачу готівки №NL-1 від 30.05.2007. 
Згідно з розрахунком заборгованості по кредиту станом на 21.12.2011 заборгованість ОСОБА_3 за договором становить 29 078,81 дол. США, що еквівалентно 232 336,78 грн, яка складається з кредитної заборгованості у розмірі 15 583,55 дол. США, що еквівалентно 124 511,01 грн; заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 6 629,58 дол. США, що еквівалентно 52 969,68 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 4 965,68 дол. США, що еквівалентно 39 675,239 грн.; штраф у розмірі 1 900 дол. США, що еквівалентно 15 180,80 грн. 
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93, який втратив чинність 07.02.2019), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" (який також втратив чинність 07.02.2019).
Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:
"валютні цінності":
валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;
"іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;
"валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;
"резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;
"нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
У статті 5 Декрету N 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.
Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Також, у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), встановлено, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Як вбачається з правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.01.2020 у справі №639/9387/16-ц стягнення заборгованості за спірним кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, з урахуванням того, що кредит, з дотриманням вимог законодавства, чинних на час його укладення, був наданий за погодженням сторін в іноземній валюті і позивач просив стягнути суму боргу у валюті основного зобов`язання. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, а також передбачену договором неустойку.
Відповідно до п.5.2 кредитного договору у разі порушення позичальником пункту договору щодо суворого дотримання його умов позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту.
Оскільки сума кредиту, вказана у п.1.1 договору у розмірі 19000 доларів США, то відповідно штраф у розмірі 10% від суми кредиту складає 1900 доларів США. 
Відповідно, наведене спростовує доводи апелянта щодо того, що позивачем неправомірно розраховано штрафні санкції у доларах США, що є підставою для відмови у позові про стягнення пені і штрафу.
Також, апеляційним судом не може бути прийнято до уваги посилання у скарзі на те, що позивач посилається лише на порушення відповідачами кредитної дисципліни (порушення строків сплати чергових платежів), тобто просить стягнути штраф та пеню за одне й теж саме порушення, оскільки 30.05.2007 ОСОБА_3 було підписано кредитний договір №ОД17/05/2007/840-К/28, згідно п.5.1,5.2 якого у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а у разі порушення позичальником пункту договору щодо суворого дотримання його умов позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту.
01.02.2012 на адреси позичальника і поручителя було надіслано претензії з вимогами про термінову сплату заборгованості, що спростовує твердження апелянта відносно того, що долучені до матеріалів справи повідомлення про наявність заборгованості не є вимогою про дострокове повернення кредиту.
Отже, судом першої інстанції правомірно було стягнено на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, що складає 15 383,55 дол. США, та заборгованість за відсотками у розмірі 6 629,58 дол. США. 
Крім того, апеляційний суд не погоджується з твердженням скаржника, що заборгованість з поручителя суди мають стягувати за останні шість місяців до пред`явлення позову (заборгованість за останніми шести платежами та неустойку за їх несплату), оскільки відповідно до п.1.2 договору поруки поручитель відповідає перед Банком разом з позичальником як солідарні боржники. 
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Згідно зі ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
У договорі поруки визначений строк виконання зобов"язання 29.05.2012 (п.1.1. договору).
01.02.2012 на адресу поручителя було надіслано претензію з вимогою термінової сплати заборгованості, за адресою: АДРЕСА_1 , зазначену у договорі поруки, але вказана претензія повернулася за спливом строку зберігання. Нової адреси, у порушення п.2.5 договору, поручителем банку повідомлено не було, а тому останній вважається повідомленим належним чином. 
Таким чином, позивач використав право дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року по справі №6-190цс14, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.
Згідно з п.2.2 договору поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання за цим договором не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов`язань і необхідності їх виконання поручителем.
Враховуючи, що матеріали справи не містять повідомлення про вручення претензії, але наявна дата її відправлення, а саме 01.02.2012, то термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредитом вважається таким, що настав, а кредит і плата за кредит – обов`язковою до повернення і сплати в повному обсязі банку з 07.02.2012, оскільки в самій претензії зазначено про сплату заборгованості протягом 5 днів з дня надсилання цієї претензії. 
Отже, строк виконання основного зобов`язання змінився з 29.05.2012 на 07.02.2012. 
Банк звернувся до суду з позовом 27.03.2012, тобто в рамках шестимісячного строку. 
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 078,81 дол. США.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 06.07.2020.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: