Ухвала
 
21 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/468/20
провадження № 61-13436ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                   
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  на постанову Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року в справі за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради про погодження меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 17 травня 2019 року в частині погодження меж земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 , визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради № 5693 від 10 жовтня 2019 року.
 
З метою забезпечення вказаного позову просив заборонити Львівській міській раді укладати із ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки площею 0,2438 га на  АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136800:04:002:0113) на виконання ухвали Львівської міської ради № 5693 від 10 жовтня 2019 року; заборонити державним реєстраторам вчинення реєстраційних дій щодо державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки площею 0,2438 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136800:04:002:0113).
 
В обґрунтування заяви посилався на те, що намагається захистити своє право орендаря земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від обмежень його можливостей доїзду та проходу до ділянки, розміщеній на ній об`єктів нерухомості. Львівська міська рада надалі вчиняє дії щодо реалізації спірної ухвали, зокрема шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Таким чином, шляхи забезпечення позову є співмірними та ефективними способами забезпечення даного позову.
 
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2020 року заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено повністю.
 
Забезпечено позов шляхом: заборони Львівській міській раді укладати із ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки площею 0,2438 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136800:04:002:0113) на виконання ухвали Львівської міської ради № 5693 від 10 жовтня 2019 року; заборони державним реєстраторам вчинення реєстраційних дій щодо державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки площею 0,2438 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136800:04:002:0113).
 
Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову містить посилання на беззаперечні мотиви, за якими позивач вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також суд прийняв до уваги значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачем при цьому понесені.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2020 року скасовано. Відмовлено у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, а також залишив поза увагою, що таке забезпечення позову є фактично втручанням у діяльність органу місцевого самоврядування.   
 
03 вересня 2020 року ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у зазначеній вище справі.
 
У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
 
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. 
 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
 
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. 
 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що вказана заява не містить обґрунтованих підстав існування загрози невиконання судового рішення, крім того суд першої інстанції не врахував, що такий вид забезпечення позову є втручанням у діяльність органу місцевого самоврядування.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року в справі за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову  відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
                                                                                                             І. М. Фаловська