Справа № 462/7609/18                                         Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2275/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого - судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Сеньків Х.І.,
Колодій Г.С. та Негрі Г.Ю. 
-представників ЛМКП „Львівтеплоенерго",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 01 жовтня 2009 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема - з 25 листопада 2010 року на посаді начальника зміни електричного цеху Теплоцентраль № 1, звідки і був звільнений з роботи 06 квітня 2017 року.
Починаючи із січня 2010 року та по дату його звільнення відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати. Просив визнати дії відповідача «незаконними, такими, що порушують законодавство про оплату праці, внаслідок чого заробітна плата позивача нараховувалася та виплачувалася з порушенням законодавства про оплату праці» та стянути з відповідача на його користь 332 808 грн. недорахованої заробітної плати та інфляційних втрат, а також 1 000 моральної шкоди (а.с. 2-7).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2  332 808 гривень невиплаченої заробітної плати та інфляційних втрат, а також 1 000 гривень моральної шкоди.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 56-58).
Додатковим рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 14 серпня 2019 року визнано дії ЛМКП «Львівтеплоенерго»незаконними та такими, що порушують законодавство про оплату праці (а.с. 166).

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2019 року оскаржив відповідач - ЛМКП «Львівтеплоенерго».
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, а також формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців з урахуванням положень Регіональної угоди на 2010-2011 роки та Територіальної угоди на 2012-2014 роки підлягає застосуванню починаючи з листопада 2012 року.
Стверджує, що відповідачем було зроблено перерахунок заробітної плати позивача за спірний період із застосуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України», згідно якого позивачу було недоплачено на загальну суму 31 085 грн.
Звертає увагу на те, що позивачем при розрахунку позовних вимог з січня 2010 року було застосовано формулу, яка була затвердженою Територіальною угодою на 2012-2014 роки. 
Також звертає увагу на те, що до 21.11.2010 року позивач працював електромонтером (робітнича професія), а з 21.11.2010 року до дня звільнення з роботи - начальником зміни електричного цеху ТЕЦ 1, тобто - займав керівну посаду, а відтак вважає, що застосування коефіцієнту 1,62 є можливим лише за період з жовтня 2010 року по 21 листопада 2010 року.
Вважає, що коефіцієнт Z слід застосовувати в розрахунках лише з листопада 2012 року - з початку дії Територіальної угоди, але у розмірі не 1,62, як зазначає позивач, а у розмірі 1,37.
Звертає увагу на те, що судом позов задоволено без вирішення «питання стосовно податків і зборів» (а.с. 64-80).

В судовому засіданні 16 грудня 2019 року ОСОБА_1, представник позивача за довіреністю, дав свої пояснення по суті спору, зокрема - заперечення на подану відповідачем апеляційну скаргу. Крім цього, судом йому було роз`яснено положення статті 12 ЦПК України та запропоновано подати до суду контррозрахунок на поданий апелянтом до суду розрахунок заборгованості останнього перед позивачем по заробітній платі, а також роз`яснено наслідки неподання такого контррозрахунку (а.с. 181-182).
13 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_1 подав до суду Відзив на апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с. 185-192), а 15 червня 2020 року він же подав до суду Клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 212), у зв`язку з чим апеляційний розгляд справи було відкладено на 16-00 год. 17 серпня 2020 року, про що ОСОБА_1 16 червня 2020 року було повідомлено SMS-повідомленням на телефонний номер, зазначений ним у Клопотанні про відкладення розгляду справи (а.с. 217). Однак, ні він, ні його довіритель в судове засідання 17 серпня 2020 року не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача (в судовому засіданні 16 грудня 2019 року), перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 332 808 грн. невиплаченої заробітної плати та інфляційних втрат (а.с. 7).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем долучено до позовної заяви в якості додатку Розрахунок заборгованості по заробітній платі, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем (разом з інфляційними втратами) станом на березень 2017 року вже складає 359 342 грн. (а.с. 10-17).
При цьому складовою частиною цих 359 342 грн. є 28 993 грн., які зазначені у графі «Сума заборгованості на кінець місяця», однак є незрозумілим за який саме період є нарахованою ця заборгованість - на кінець грудня місяця 2010 року (а.с. 10).
Поданий до суду апеляційної інстанції 13 лютого 2020 року представником позивача Відзив на апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» також не містить спростувань (роз`яснень тощо) вищезазначених розбіжностей та незрозумілостей (а.с. 185-192). 
Як також вбачається з мотивувальної частини позовної заяви та долученого до неї вищезгаданого Розрахунку …, позовні вимоги розраховані з січня 2010 року - і з застосуванням формули, яка була затвердженою у жовтні 2012 року Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки та з застосуванням коєфіцієнта Z (співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду основної професії на підприємстві до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду) 1,62: ця обставина стороною позивача визнається та не заперечується.

Як стверджується матеріалами справи і як було встановлено в ході апеляційного розгляду справи, відповідач позовні вимоги частково визнає, а саме - на суму  31 082 грн. 30 коп. (а.с. 55), в обґрунтування чого подав до суду свої пояснення та розрахунки, з яких вбачається, що відповідач визнає правомірним застосування до спірних правовідносин формули, яка була затвердженою вище згаданою Територіальною угодою на 2012-2014 роки, починаючи лише з листопада 2012 року (оскільки ця формула була затвердженою лише у жовтні 2012 року) та вважає правомірним застосування до спірних правовідносин коєфіцієнта Z 1,37, а не 1,62, мотивуючи це тим, що позивач з 25 листопада 2010 року займав посаду „начальника зміни електричного цеху", яка є посадою керівника, а не робітничою, а коєфіцієнт 1,62 застосовується до робітників (а.с. 25-35, 43-55).
Як стверджується матеріалами справи, позивач також визнає ту обставину, що посада „начальника зміни електричного цеху", яку він займав з 25.11.2010 року, є посадою керівника, а не робітничою посадою.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд вищенаведену обставину (а саме - те, що коєфіцієнт 1,62 застосовується саме для робітників, а не для керівників) визнає та зазначає, що „для робітників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, даний коефіцієнт становить 1,62", однак приймає, як належні, розрахунки у яких коефіцієнт 1,62 застосовано до позивача, який з 25 листопада 2010 року займав посаду „начальника зміни електричного цеху", яка не є робітничою. 
За наведеного колегія суддів погоджується з доводами відповідача (апелянта) про неправомірність застосування коефіцієнта 1,62 (передбаченого для робітників) до посади „начальника зміни електричного цеху", яку займав позивач.
Щодо доводів відповідача стосовно правомірності застосування до спірних правовідносин формули, яка була затвердженою Територіальною угодою на 2012-2014 роки, починаючи лише з листопада 2012 року (а не з січня 2010 року - згідно позовних вимог), то цим доводам судом в оскаржуваному рішенні взагалі ніякої оцінки не дано.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що „до листопада 2012 року жоден нормативно-правовий акт не містив формули розрахунку заробітної плати для неробітничих професій" (а.с. 28). 
У відзиві позивача на апеляційну скаргу зазначається, що „навіть за відсутності формули в тарифній частині Регіональної угоди (2010-2012) під час розрахунку заробітної плати працівників та керівників підприємств враховувалися коефіцієнти (1,2), за професією та посадою (2,25), а також за підгалуззю та видами робіт (1,37)" (а.с. 185-192).
В той же час, як вже зазначалося вище, коєфіцієнт Z визначає співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду основної професії на підприємстві до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду і жодного відношення до посади керівника - „начальника зміни електричного цеху", яку займав позивач, не має: сторона позивача не навела нормативного акту, який би встановлював обов`язковість застосування відповідачем коефіцієнту Z (1,37 або 1,62 або іншого) до посади позивача з 25.11.2010 року (часу його переведення на посаду «начальника зміни електричного цеху») до листопада 2012 року.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення - як таке, що ухвалене за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, і (відповідно) висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи - підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. 

Частково визнаючи позовні вимоги, а саме - на суму 31 082 грн. 30 коп., відповідач подав до суду свої розрахунки наведеної суми (а.с. 43-55), які позивачем спростованими не були, оскільки контррозрахунки цієї суми ним до суду не подавалися.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме - на суму 31 082 грн. 30 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»частково задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2019 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 рокуу розмірі 31 082 (тридцять одна тисяча вісімдесят дві) грн. 30 коп. (з урахуванням усіх податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 704 грн. 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                       Шеремета Н.О.