ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 815/5842/15
касаційне провадження № К/9901/26704/18
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 (суддя Тарасишина О.М.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2016 (судді: Вербицька Н.В., Джабурія О.В., Крусян А.В.) у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги та рішення,

У С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив скасувати: податкове повідомлення-рішення від 18.09.2015 № 0022401701 про застосування на підставі пункту 4 статті 17 та статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» штрафних санкцій в сумі 39537,34 грн за порушення пункту 9 статті 3 та пункту 12 статті 3 цього Закону;  вимогу від 18.09.2015 № 0022381701 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 5851,95 грн; рішення від 18.09.2015 № 0022371701 про застосування на підставі пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» штрафних санкцій в сумі 292,60 грн за  донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску. 

Обґрунтовуючи позов, ФОП ОСОБА_1 зазначає, що він не вчиняв порушень вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Так, він здійснював облік товарних запасів, що підтверджується первинними документами: накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними тощо. В акті перевірки контролюючий орган не виклав повного змісту порушень, посилання на конкретні норми цього Закону. Позивач також зазначає про безпідставність висновків контролюючого органу про ненарахування та несплату ним єдиного внеску унаслідок заниження доходу через завищення витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, які обґрунтовуються несплатою ним до кінця звітного періоду коштів постачальнику. Наголошує на тому, що він мав право сформувати такі витрати без сплати грошових коштів, а також на тому, що витрати підтверджені первинними документами.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 17.11.2015 адміністративний позов задовольнив частково. Скасував податкове повідомлення-рішення від 18.09.2015 № 0022401701 в частині застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 39197,34 грн, скасував рішення від 18.09.2015 № 0022371701 про застосування штрафних санкцій в сумі 292,60 грн і скасував вимогу від 18.09.2015 № 0022381701 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 5851,95 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив розподілити судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 23.02.2016 скасував постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 та задовольнив позов частково. Скасував податкове повідомлення-рішення від 18.09.2015 № 0022401701 про застосування штрафних санкцій в сумі 39537,34 грн. В іншій частині позовних вимог  відмовив. Стягнув з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 535,92 грн за подачу апеляційної скарги, відстрочений судом апеляційної інстанції за ухвалою від 11.01.2016 до ухвалення судового рішення. 

ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що суди не надали належної правової оцінки обставинам справи та ухвалили рішення з порушенням норм матеріального права: пункту 47.1 статі 47, пунктів 198.2, 198, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України та норм процесуального права: статей 7, 9, 11, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому посилається на обставини та висновки, викладені в акті перевірки, щодо зафіксованих контролюючим органом порушень. 

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 27.10.2016 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від    03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Верховний Суд ухвалою від 20.07.2020 призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 21.07.2020.

Відповідно до частин першої - третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд, переглядаючи судові рішення та перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справи, виходить з такого.

Суди попередніх інстанцій установили такі обставини. 

ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області провела документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, який перебував на загальній системі оподаткування, за результатами якої склала акт від 04.09.2015 № 1899/15-54-17-01/3147709674, на підставі якого прийняла податкове повідомлення-рішення від 18.09.2015 № 0022401701 про застосування штрафних санкцій, вимогу від 18.09.2015 № 0022381701 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та рішення від 18.09.2015 № 0022371701 про застосування штрафних санкцій.

За податковим повідомленням-рішенням від 18.09.2015 № 0022401701 до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 39537,34 грн, у тому числі: 

в сумі 38177,34 грн на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» за порушення вимог пункту 12 статті 3 цього Закону, що полягало у здійснені реалізації товарів в сумі 19088,67 грн, не облікованих у встановленому порядку; 

в сумі 1360 грн на підставі пункту 4 статті 17 та статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» за порушення вимог пункту 9 статті 3 цього Закону, що полягало у не здійсненні щоденного друку  фіскального  звітного  чеку за 09.05.2014, 02.08.2014, 03.08.2014 та за 24.08.2014. 

Відповідно до вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 265/95-ВР) суб`єкти господарювання, які  здійснюють розрахункові  операції  в  готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при   продажу   товарів   (наданні   послуг)   у  сфері  торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані вести  у  порядку,  встановленому  законодавством, облік товарних  запасів  на  складах  та/або  за  місцем  їх реалізації, здійснювати  продаж  лише  тих  товарів,  які відображені в такому обліку,  за  винятком  продажу  товарів особами, які відповідно до законодавства  оподатковуються  за  правилами,  що не передбачають ведення  обліку  обсягів  реалізованих  товарів  (наданих послуг).

Згідно зі статтею 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів  господарювання,  що  здійснюють реалізацію  товарів  які  не  обліковані  у встановленому порядку, застосовується  фінансова  санкція  у  розмірі  подвійної вартості необлікованих товарів,  які не обліковані за місцем реалізації та зберігання,   за   цінами   реалізації,   але   не   менше  десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 6 Закону № 265/95-ВР облік товарних запасів  фізичною  особою  - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а  юридичною  особою  (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом)  -  у  порядку, визначеному відповідним національним положенням  (стандартом)  бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням   особливостей, встановлених  для  суб`єктів  малого підприємництва.  Обов`язок  із  ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до  законодавства оподатковуються  за  правилами,  що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

Отже, фізичні особи-підприємці, які перебували на загальній системі оподаткування, відповідно до вимог пункту 12 статті 3 та статті 6 Закону № 265/95-ВР були зобов`язані вести облік товарних запасів у порядку, визначеному чинним законодавством.

Така позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 11.06.2013 у справі № 21-147а13 за позовом фізичної особи-підприємця до ДПІ у Жовтневому районі м.Харкова ДПС, третя особа - ДПА у Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення.

Разом з тим положення Закону № 265/95-ВР не визначають самого порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, лише вказують на обов`язок суб`єктів підприємницької діяльності на ведення такого обліку.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. 

Суд апеляційної інстанції зазначив, що на підтвердження належного обліку товарів позивач надав до перевірки та суду першої інстанції книгу обліку товарів та витрат, прибуткові накладні (суцільним порядком) на товар, що реалізовувався через реєстратор розрахункових операцій. Згідно з наданим суду додатком до акту перевірки позивач передав контролюючому органу видаткові накладні, що містилися в одній папці, натомість контролюючий орган не довів суду ненадання позивачем до перевірки видаткових накладних на товар, який реалізовувався через реєстратор розрахункових операцій. 

Відповідач у касаційній скарзі не наводить доводів на спростування зазначених судом апеляційної інстанції обставин та щодо неправильного застосування норм матеріального права, посилаючись лише на факт фіксування в акті перевірки такого порушення позивача як не ведення обліку товарних запасів. 

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність з боку позивача порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР та протиправність застосування до нього штрафних санкцій на підставі статті 20 цього Закону. 

Відповідно до пункту 9 статті 3  Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які  здійснюють розрахункові  операції  в  готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при   продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані щоденно  друкувати  на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з  продажу товарів  (послуг)  фіскальні звітні чеки  і  забезпечувати їх зберігання в  книгах  обліку розрахункових операцій.

Відповідальність за невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його не зберігання на зазначені в акті перевірки дати порушення (09.05.2014, 02.08.2014, 03.08.2014 та за 24.08.2014) передбачалась пунктом 4 статті 17 Закону  № 265/95-ВР у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за кожне порушення.

Проте Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо застосування реєстраторів розрахункових операцій» від 01.07.2015 № 569-VIII, який набрав чинності з 23.07.2015, пункт 4 статті 17 Закону № 265/95-ВР виключений, тобто з 23.07.2015 відповідальність за вказане порушення скасована.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, застосовуючи 18.09.2015 до фізичної особи-підприємця відповідальність, передбачену пунктом 4 статті 17 Закону № 265/95-ВР, яка скасована, контролюючий орган порушив частину першу статті 58 Конституції України, унаслідок чого прийняв протиправне податкове повідомлення-рішення в цій частині. 

Відповідач у касаційній скарзі не наводить доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, посилаючись лише на факт фіксування в акті перевірки порушення позивачем вимог пункту 9 статті 3  Закону № 265/95-ВР.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справ, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного їх застосування до установлених ним на підставі безпосередньо досліджених доказів обставин при вирішенні справи щодо податкового повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій на підставі Закону № 265/95-ВР. При цьому посилання відповідача у касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального права: пункту 47.1 статі 47, пунктів 198.2, 198, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України є безпідставним, оскільки ці норми не регулюють спірних правовідносин.

Суди попередніх інстанцій також установили, що підставою для визначення позивачу за вимогою від 18.09.2015 № 0022381701 недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 5851,95 грн та застосування за рішенням від 18.09.2015 № 0022371701 штрафних санкцій в сумі 292,60 грн відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку з не нарахуванням позивачем цієї суми єдиного внеску, слугували висновки контролюючого органу про порушення статей 7, 9 цього Закону, оскільки позивач не нарахував єдиний внесок за 2014 рік у розмірі 34,7 % в сумі 5851,95 грн на суму доходу, який занизив унаслідок завищення витрат в сумі 16863,90 грн, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, за господарською операцією з ТОВ «Камасутра»,  які на кінець періоду - 2014 року не сплачені. 

Згідно з актом перевірки позивач (покупець) включив до витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, витрати в сумі 16863,90 грн на підставі видаткової накладної від 10.04.2014 № 0004, виписаної  ТОВ «Камасутра» (продавцем) за операціями з поставки товару за договором купівлі-продажу від 02.03.2014.

Згідно з пунктом 3.1 договору купівлі-продажу покупець зобов`язався сплатити вартість партії товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця не пізніше 31.12.2015.

Станом на кінець періоду, що перевірявся (станом на 31.12.2014), грошові кошти за товар не перераховано. 

Контролюючий орган вважає, що позивач протиправно включив вказані витрати до складу витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, за ІІ квартал 2014 року, оскільки на кінець звітного періоду - 2014 року грошові кошти постачальнику товару не сплатив. При цьому контролюючий орган вважає, що позивач порушив вимоги підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК, не заперечуючи самого факту поставки товару та наявності первинних документів та обґрунтовуючи свою позицію тільки відсутністю розрахункового документа, який свідчить про сплату грошових коштів постачальнику.

Суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК, погодився з контролюючим органом та зазначив, що позивач не мав права включати до складу витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, зазначені витрати за півріччя 2014 року, та, як наслідок, за 2014 рік, оскільки ці витрати ним фактично не сплачені. 

Суд касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового скасування постанови суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову в цій частині. При цьому суд касаційної інстанції виходить з такого. 

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)  об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються, зокрема із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пунктів 138.4. 138.5 статті 138 ПК витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку, з урахуванням наступного.

У статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено принципи, на яких ґрунтуються бухгалтерський облік та фінансова звітність. Згідно з принципом нарахування та відповідності доходів і витрат для визначення  фінансового  результату  звітного  періоду   необхідно порівняти  доходи звітного періоду з витратами,  що були здійснені для  отримання  цих  доходів. При  цьому доходи і витрати відображаються  в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення,  незалежно від дати надходження  або  сплати грошових коштів.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999  № 318 (далі - П(С)БО 16).

Відповідно до пункту 7 П(С)БО 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. 

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, витрати відображаються  в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. У податковому обліку  витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. 

У разі підтвердження первинними документами реально вчинених господарських операцій  нараховані у звітному періоді, в якому вони були здійснені, незалежно від дати сплати грошових коштів, витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування цього звітного періоду, є правомірними. 

При цьому ПК передбачає випадки, коли заборгованість платника податку набуває статусу безнадійної заборгованості (підпункт 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК) чи безповоротної фінансової допомоги (підпункт 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК), на суми яких у звітному періоді їх виникнення платник зобов`язаний збільшити інші доходи за правилами підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПК. Окрім того, ПК передбачає порядок урегулювання безнадійної та сумнівної заборгованості (пункт 159.1 статті 159 ПК), що визначає випадки, коли покупець зобов`язаний зменшити витрати на вартість заборгованості.

Нарахування платником податку (покупцем) у звітному періоді - кварталі витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, в момент їх виникнення, та несплата цим платником коштів постачальнику товару до кінця звітного періоду - року не є підставою для висновку про протиправність формування таких витрат, а також підставою для їх зменшення шляхом виключення з податкового обліку. 

Установлена судом першої інстанції обставина свідчить, що за договором позивач зобов`язаний був здійснити оплату товару постачальнику до 31.12.2015, отже на кінець 2014 року строк виконання зобов`язання не закінчився, а строк позовної давності не розпочався. Господарські операції підтверджуються первинними документами, що не заперечується в акті перевірки контролюючим органом, який обґрунтовував свою позицію тільки відсутністю розрахункового документа, який свідчить про сплату грошових коштів постачальнику. 

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ці обставини та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправними та скасування вимоги від 18.09.2015 № 0022381701 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 5851,95 грн та рішення від 18.09.2015 № 0022371701 про застосування на підставі пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» штрафних санкцій в сумі 292,60 грн. 

Враховуючи зазначене, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції в цій частині та залишає в силі постанову суду першої інстанції у відповідній частині. В іншій частині - постанову суду апеляційної інстанції залишає без змін. 

Керуючись статтями 344, 349, 350, 352, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області задовольнити частково. 

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2016 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.09.2015 № 0022381701 та  рішення від 18.09.2015 № 0022371701 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску із залишенням в силі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 в цій частині.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2016 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Т.М. Шипуліна   В.В. Хохуляк